St. Luke

Saint Ignatius the God-Bearer and Saint John of Kronstadt +++ Свети Игњатије Богоносац и Свети Јован Кронштадтски
2026-01-02 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HIEROMARTYR IGNATIUS THE GOD-BEARER
This holy man is called “the God-bearer” because he constantly bore the name of the Living God in his heart and on his lips. According to tradition, he was thus named because he was held in the arms of God Incarnate, Jesus Christ. On a day when the Lord was teaching His disciples humility, He took a child and placed him among them, saying: Whosoever therefore shall humble himself as this little child, the same is greatest in the Kingdom of Heaven (Matthew 18:4). This child was Ignatius. Later, Ignatius was a disciple of St. John the Theologian, together with Polycarp, Bishop of Smyrna. As Bishop of Antioch, Ignatius governed the Church of God as a good shepherd and was the first to introduce antiphonal chanting in the Church, in which two choirs alternate the chanting. This manner of chanting was revealed to St. Ignatius by the angels in heaven. When Emperor Trajan was passing through Antioch on his way to do battle with the Persians, he heard of Ignatius, summoned him and counseled him to offer sacrifice to the idols. If Ignatius would do so, Trajan would bestow upon him the rank of senator. As the counsels and threats of the emperor were in vain, St. Ignatius was shackled in irons and sent to Rome in the company of ten merciless soldiers, to be thrown to the wild beasts. Ignatius rejoiced in suffering for his Lord, only praying to God that the wild beasts would become the tomb for his body and that no one would prevent him from this death. After a long and difficult journey from Asia through Thrace, Macedonia and Epirus, Ignatius arrived in Rome, where he was thrown to the lions in the circus. The lions tore him to pieces and devoured him, leaving only several of the larger bones and his heart. This glorious lover of the Lord Christ suffered in the year 106 A.D. in Rome at the time of the Christ-hating Emperor Trajan. Ignatius has appeared many times from the other world and worked miracles, even to this day helping all who call upon him for help.
+++
СВЕШТЕНОМУЧЕНИК ИГЊАТИЈЕ БОГОНОСАЦ
Богоносцем назван је овај свети муж зато што је стално у срцу и на језику носио име Бога живога. А још, по предању, назван је он Богоносцем и зато што је био узет рукама Бога ваплоћеног Исуса Христа. У оне дане када Господ учаше ученике своје смерности, узе једно дете и ставивши га међу њих, рече им: „Који се, дакле, понизи као дијете ово, онај је највећи у Царству небеском“ (Мт 18, 4). То дете био је Игњатије. Доцније Игњатије беше учеником у светог Јована Богослова, заједно с Поликарпом, епископом смирнским. Као епископ у Антиохији он управљаше црквом Божјом као пастир добри, и први уведе антифонски начин појања у цркви, тј. појања за две певнице тако да кад појање на једној страни престане на другој почиње. Такав начин појања откри се светом Игњатију међу ангелима на небесима. Када цар Трајан пролажаше кроз Антиохију идући у рат против Персијанаца, дознаде за Игњатија, призва га к себи и поче саветовати, да принесе жртву идолима, па ће му он дати звање сенатора. Како узалудни осташе и савети и претње цареве, Игњатије свети би окован у гвожђе и у пратњи десет немилосрдних војника послат у Рим, да буде бачен пред зверове. Игњатије се радоваше страдању за Господа свога и само се мољаше Богу, да зверови буду гроб његовом телу, и да га нико не спречи у тој смрти. После дугог и тешког путовања из Азије преко Тракије, Македоније и Епира, Игњатије приспе у Рим, где би бачен пред лавове у циркусу. Лавови га растргоше и изедоше, оставивши само неколико већих костију и срце. Пострада овај славни љубитељ Господа Христа 106. године у Риму за време христоборног цара Трајана. Јављао се више пута из онога света и чинио чудеса помажући све до данас свакоме ко га призива у помоћ.

Divine Liturgy +++ Света Литургија
2025-12-28 10:00 - 11:30, 2025-12-21 10:00 - 11:30, 2025-12-14 10:00 - 11:30, 2025-12-07 10:00 - 11:30 (America/New_York) | MD

Divine Liturgy +++ Света Литургија
2025-12-27 07:30 - 09:00, 2025-12-19 07:30 - 09:00, 2025-12-18 07:30 - 09:00, 2025-12-17 07:30 - 09:00, 2025-12-13 09:00, 2025-12-12 07:30 - 09:00, 2025-12-09 07:30 - 09:00, 2025-12-08 07:30 - 09:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Vespers +++ Вечерње
2025-12-20 17:00 - 18:00, 2025-12-17 17:00 - 18:00, 2025-12-13 17:00 - 18:00, 2025-12-12 17:00 - 18:00, 2025-12-11 17:00 - 18:00, 2025-12-08 17:00 - 18:00, 2025-12-07 17:00 - 18:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

St. Nicholas, Archbishop of Myra in Lycia – Свети Николај, Архиепископ Мирликијски
2025-12-19 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
SAINT NICHOLAS THE WONDERWORKER, ARCHBISHOP OF MYRA IN LYCIA
This glorious saint, celebrated even today throughout the entire world, was the only son of his eminent and wealthy parents, Theophanes and Nona, citizens of the city of Patara in Lycia. Since he was the only son bestowed on them by God, the parents returned the gift to God by dedicating their son to Him. St. Nicholas learned of the spiritual life from his uncle Nicholas, Bishop of Patara, and was tonsured a monk in the Monastery of New Zion founded by his uncle. Following the death of his parents, Nicholas distributed all his inherited goods to the poor, not keeping anything for himself. As a priest in Patara, he was known for his charity, even though he carefully concealed his charitable works, fulfilling the words of the Lord: Let not thy left hand know what thy right hand doeth (Matthew 6:3). When he gave himself over to solitude and silence, thinking to live that way until his death, a voice from on high came to him: “Nicholas, for your ascetic labor, work among the people, if thou desirest to be crowned by Me.” Immediately after that, by God’s wondrous providence, he was chosen archbishop of the city of Myra in Lycia. Merciful, wise and fearless, Nicholas was a true shepherd to his flock. During the persecution of Christians under Diocletian and Maximian, he was cast into prison, but even there he instructed the people in the Law of God. He was present at the First Ecumenical Council of Nicaea [325] and, out of great zeal for the truth, struck the heretic Arius with his hand. For this act he was removed from the Council and from his archiepiscopal duties, until the Lord Christ Himself and the Most-holy Theotokos appeared to several of the chief hierarchs and revealed their approval of Nicholas. A defender of God’s truth, this wonderful saint was ever bold as a defender of justice among the people.
On two occasions, he saved three men from an undeserved sentence of death. Merciful, truthful, and a lover of justice, he walked among the people as an angel of God. Even during his lifetime, the people considered him a saint and invoked his aid in difficulties and in distress. He appeared both in dreams and in person to those who called upon him, and he helped them easily and speedily, whether close at hand or far away. A light shone from his face as it did from the face of Moses, and he, by his presence alone, brought comfort, peace and good will among men. In old age he became ill for a short time and entered into the rest of the Lord, after a life full of labor and very fruitful toil, to rejoice eternally in the Kingdom of Heaven, continuing to help the faithful on earth by his miracles and to glorify his God. He entered into rest on December 6, 343 A.D.
+++
СВЕТИ НИКОЛАЈ ЧУДОТВОРАЦ, АРХИЕПИСКОП МИРЛИКИЈСКИ
Овај славни светитељ, слављен и данас по целоме свету, би јединац син у својих знаменитих и богатих родитеља, Теофана и Ноне, житеља града Патаре, у Ликији. Као јединца сина, дарованог им од Бога, они опет посветише Богу, и тиме дадоше га Богу као уздарје. Духовном животу научи се свети Николај код свог стрица Николаја, епископа патарског, и замонаши се у манастиру Нови Сион, основаном тим истим стрицем његовим. По смрти родитеља Николај раздаде наслеђено имање сиромасима не задржавајући ништа за себе. Као свештеник у Патари беше се прочуо својим милосрђем, мада он брижљиво скриваше своја милосрдна дела испуњујући реч Господњу: „Да не зна левица твоја што чини десница твоја“ (Мт 6, 3). Када се предаде самоћи и безмолвију, смишљајући да тако до смрти проживи, дође му глас свише: „Николаје, пођи на подвиг у народ, ако желиш бити од Мене увенчан“. Одмах потом чудесним Промислом Божјим би изабран за архиепископа града Мира у Ликији. Милостив, мудар, неустрашив, свети Николај био је прави пастир добри стаду своме. У време гоњења хришћана под Диоклецијаном и Максимијаном бачен у тамницу, но и у тамници поучаваше људе закону Божјем. Присуствовао Првом васељенском сабору у Никеји, и, из велике ревности према истини, ударио руком јеретика Арија. Због тога дела би уклоњен са Сабора и од архијерејске службе све док се неколицини првих архијереја на Сабору не јави сам Господ Христос и Пресвета Богородица и не објавише Своје благоволење према Николају. Заштитник истине Божје овај дивни светитељ био је вазда и одважан заштитник правде међу људима. У два маха спасао је по три човека од незаслужене смртне казне. Милостив, истинит, правдољубив, он је ходио међу људима као ангел Божји. Још за живота његова људи су га сматрали светитељем и призивали га у помоћ у мукама и бедама; и он се јављао, у сну и на јави, онима који су га призивали, подједнако лако и брзо наблизу и надалеко, и помагао. Од његовог лица сијала је светлост као од лица Мојсијева, и он је самом својом појавом доносио утеху, тишину и добру вољу међу људе. У старости поболе мало и упокоји се у Господу, многотрудан и многоплодан, да се вечно весели у Царству небеском продужујући да чудесима на земљи помаже вернима и прославља Бога свога. Упокојио се 6. децембра 343. године.

Great Vespers with the Blessing of the Loaves +++ Вечерње са петохљебницом
2025-12-18 17:00 - 18:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Saint Sava the Sanctified +++ Свети Сава Освећени
2025-12-18 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE VENERABLE SAVA THE SANCTIFIED
The unknown village of Mutalaska, in the province of Cappadocia, became famous through this great luminary of the Orthodox Church. Sava was born there of his parents John and Sophia. At the age of eight, he left the home of his parents and was tonsured a monk in a nearby monastic community called Flavian’s. After ten years, he moved to the monasteries of Palestine and remained longest in the Monastery of St. Euthymius the Great (January 20) and Theoctistus. The clairvoyant Euthymius prophesied of Sava that he would become a famous monk and a teacher of monks and that he would establish a lavra greater than all the lavras of that time. After the death of Euthymius, Sava withdrew to the desert, where he lived for five years as a hermit in a cave shown to him by an angel of God. Afterward, when he had been perfected in the monastic life, he began by divine providence to gather around him many who were desirous of the spiritual life. Soon, such a large number gathered that Sava had to build a church and many cells. Some Armenians also came to him, and for them he provided a cave where they would be able to celebrate services in the Armenian language. When his father died, his aged mother Sophia came to him, and he tonsured her a nun. He gave her a cell located at a distance from his monastery, where she lived a life of asceticism until her death. This holy father endured many assaults from all sides: from those who were close to him, from heretics, and from demons. But he triumphed over them all: those close to him, by kindness and indulgence; the heretics, by his unwavering confession of the Orthodox Faith; the demons, by the sign of the Cross and calling upon God for help. He had a particularly great struggle with demons on Mount Castellium, where he established his second monastery. In all, Sava established seven monasteries. He and Theodosius the Great, his neighbor, are considered to be the greatest lights and pillars of Orthodoxy in the East. They corrected emperors and patriarchs in matters of the Faith, and to everyone they served as an example of saintly humility and the miraculous power of God. After a toilsome and very fruitful life, St. Sava entered into rest in the year 532 A.D., at the age of ninety-four. Among his many wondrous and good works, let it at least be mentioned that he was the first to compile the Order of Services for use in monasteries, now known as the Jerusalem Typicon.
Saint Sava the Sanctified before his death prophesied that his staff ought to be given to a prince from a foreign land and who bears his name when he comes to visit the monastery. Centuries later, in a miraculous way it was revealed to the fathers of the monastery that the staff ought to be given to Saint Sava of Serbia. This staff is now kept in the Monastery Hilandar.

+++

ПРЕПОДОБНИ САВА ОСВЕЋЕНИ
Незнатно село Муталаск у области Кападокијској постало је знаменито по овоме великом светилу цркве православне. Ту се Сава родио од оца Јована и мајке Софије. У осмој години напустио дом родитељски и замонашио се у оближњој обитељи, званој Флавијанова. После 10 година пређе у Палестинске манастире, и ту се најдуже задржи у обитељи светог Јевтимија Великог (в. 20. јануар) и Теоктиста. Прозорљиви Јевтимије прорече за њега, да ће бити славан монах и наставник монасима, и да ће основати лавру већу од свих лаври тога времена. По смрти светог Јевтимија удаљи се Сава у пустињу, где у једној пештери, коју му ангел Божји исказа, проведе као отшелник пет година. После тога, када он поста савршен монах, почеше се, по Промислу Божјем, скупљати око њега многи желатељи духовног живота. Убрзо их се скупи тако велики број, да је Сава морао зидати и цркву и келије многе. Дођоше му и неки Јермени, којима он одреди пештеру, где ће служити на јерменском језику. Када му отац умре, дође му његова остарела мајка Софија, коју он замонаши, и даде јој келију даље од свог манастира, где се она подвизаваше до краја живота. Многе напасти претрпе овај свети отац од блиских људи, од јеретика и од демона. Но он све побеђиваше, и то: блиске људе благошћу и попустљивошћу, јеретике непоколебљивим православним вероисповедањем, а демоне крсним знаком и призивањем Бога у помоћ. Нарочито је велику борбу имао са демонима на гори Кастелу, где је основао други свој манастир. Основао је свега седам манастира. Он и Теодосије Велики, његов сусед, сматрани су највећим светилима и стубовима Православља на Истоку. Цареве и патријархе они су исправљали у вери, а свима и свакоме служили примером смерности светитељске и чудесне силе Божје. После трудног и много плодног живота упокоји се свети Сава 532. године у деведесет четвртој години живота. Између многих других чудотворних и добрих дела нека буде споменуто само то, да је он први уредио чин богослужења по манастирима, познат под именом чина Јерусалимске цркве.
Пре свог престављења, Свети Сава Освећени је прорекао да ће у манастир доћи принц из далеке земље који ће носити његово име. Том принцу треба дати његов игумански штап. После много векова, приликом посете Светог Саве Српског манастиру Светог Саве Освећеног на чудесан начин је било откривено да је то принц из пророштва светог. Игумански штап који је тада добио Свети Сава Српски се до данас чува у Манастиру Хиландару.

Holy Great Martyr Barbara and St. John of Damascus +++ Св. Великомученица Варвара и Св. Јован Дамаскин
2025-12-17 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY GREAT-MARTYR BARBARA
This glorious follower of Christ was betrothed to Christ from early childhood. Her father Dioscorus was a pagan and was renowned for his position and wealth in the city of Heliopolis in Egypt. Dioscorus locked up his only daughter Barbara, brilliant in mind and of beautiful countenance, in a high tower. He surrounded her with every comfort, gave her female servants, erected idols for worship, and built her a bathing room with two windows. Looking through the window at the earth below and the starry heavens above, Barbara’s mind was opened by the grace of God. She recognized the One True God, the Creator, despite the fact that she did not have a human teacher to bring her to this knowledge. Once, while her father was away from the city, she came down from the tower and, according to God’s providence, met some Christian women who revealed the true Faith of Christ to her. Barbara’s heart became inflamed with love for Christ the Lord. She ordered that a third window be cut open in the bath so that the three windows would represent the Holy Trinity. On one wall she traced a Cross with her finger, and the Cross etched itself deep in the stone as if cut by a chisel. A pool of water sprang forth from her footprints on the floor of the bath, which later gave healing of diseases to many. Learning of his daughter’s faith, Dioscorus beat her severely and drove her from the tower. He pursued her in order to kill her, but a cliff opened up and hid Barbara from her brutal father. When she appeared again, her father brought her to Martianus, the magistrate, who handed her over for torture. They stripped the innocent Barbara and flogged her until her entire body was covered with blood and wounds, but the Lord Himself appeared to her in prison with His angels and healed her. A certain woman, Juliana, upon seeing this, desired martyrdom for herself. Both women were severely tortured and with mockery were led through the city. Their breasts were cut off and much blood flowed from them. They were finally led to the place of execution, where Dioscorus himself slaughtered his daughter, and Juliana was slain by the soldiers. That same day, lightning struck the house of Dioscorus, killing him and Martianus. St. Barbara suffered in the year 306 A.D. Her miracle-working relics rest in Kiev. Glorified in the Kingdom of Christ, she has appeared many times even in our own day, sometimes alone and sometimes in the company of the Most-holy Theotokos.
SAINT JOHN DAMASCENE
John was first the chief minister to Caliph Abdul-Malik and later a monk in the Monastery of St. Sava the Sanctified. Because of his ardent defense of the veneration of icons during the reign of the iconoclastic Emperor Leo the Isaurian, John was maligned by the emperor to the Caliph, who cut off his right hand. John fell down in prayer before the icon of the Most-holy Theotokos, and his hand was rejoined and miraculously healed. Seeing this miracle the Caliph repented, but John no longer desired to remain with him as a nobleman. Instead, he withdrew to a monastery, where, from the beginning, he was a model to the monks in humility, obedience and all the prescribed rules of monastic asceticism. John composed the Funeral Hymns and compiled the Octoechos (The Book of Eight Tones), the Irmologion, the Menologion and the Paschal Canon, and he wrote many theological works of inspiration and profundity. A great monk, hymnographer, theologian and soldier for the truth of Christ, Damascene is numbered among the great Fathers of the Church. He entered peacefully into rest in about the year 776 A.D. at the age of 104.
+++
СВЕТА ВЕЛИКОМУЧЕНИЦА ВАРВАРА
Отац ове славне следбенице Христове, која се од раних лета уневести Христу, по имену Диоскор, беше знаменит положајем и богатством у граду Илиопољу Мисирском, а у вери незнабожац. Своју ћерку јединицу, мудру умом и красну ликом, затвори Диоскор у кулу високу, окружи је свим угодностима, даде јој слушкиње на службу, постави идоле за клањање, сазида јој купатило с два прозора. Посматрајући кроз прозор куле земљу доле и звездано небо горе, Варвари се отвори ум благодаћу Божјом, те познаде јединог истинитог Бога Творца, иако немаде никога од људи за учитеља у томе. А када се њен отац једном удаљи из града, она изиђе из куле и, по Божјем Промислу, срете се с неким хришћанкама, које јој јавише истину вере Христове. Срце се Варварино распламти љубављу према Христу Господу. Она нареди, те се просече и трећи прозор на купатилу, да три прозора буду символом Свете Тројице; на једној стени у купатилу прстом нацрта крст и крст се удуби у камен као гвожђем урезан; из њене стопе на поду купатила прокључа извор воде, која доцније многима причини исцељење од болести. Узнав Диоскор веру своје ћерке, изби је сурово, истера из куле и појури за њом да је убије. Стена се једна раступи и сакри Варвару од суровог оца. Када се поново јави, отац је одведе началнику Мартијану, коме предаде ћерку на мучење. Невину Варвару разденуше и шибаху, док јој цело тело не би покривено крвљу и ранама. У тамници јави јој се сам Господ с ангелима и исцели је. Видевши то, нека жена Јулијанија, и сама пожели мучеништва. И беху обе страшно мучене и с поругом по граду вођене. Одсекоше им груди женске, и крв многа из њих истече. Најзад их изведоше на губилиште, где сам отац закла ћерку своју, а војници Јулијанију. Тога истог дана удари гром у кућу Диоскорову и уби и њега и Мартијана. Пострада света Варвара 306. године. Мошти јој се чудотворне налазе у Кијеву. Прослављена у Царству Христовоме, она се много пута јављала до дана данашњега, понекад сама, понекад у пратњи Пресвете Богородице.

СВЕТИ ЈОВАН ДАМАСКИН
Најпре први министар калифа Абдалмелеха, а потом монах у манастиру Светог Саве Освећеног. Због ватреног заступања иконопоштовања у време иконоборног цара Лава Исаврјанина, оклеветан би Јован од овога цара код калифа, који му одсече десну руку. Он припаде на молитву пред иконом Пресвете Богородице, и рука му се састави и зарасте чудесно. Видећи то чудо, калиф се раскаја, но Јован не хте више остати код њега као великаш, него се повуче у манастир, где беше од почетка узор монасима у смерности, послушности и свима прописаним подвизима монашким. Испевао посмртне песме, саставио Октоих, Ирмологију, Месецослов, Канон пасхални, и написао многа богословска дела, с надахнућем и дубином. Велики као монах, и као песник, и као богослов, и као војник истине Христове, Дамаскин се рачуна у велике Оце Цркве. Упокојио се мирно око 776. године у стотину четвртој години свога живота.

Annual Assembly of the Parish +++ Годишња скупштина парохије
2025-12-14 12:00 - 14:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

St. Andrew the Firstcalled – Св. Андреј Првозвани
2025-12-13 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY APOSTLE ANDREW THE FIRST-CALLED
Andrew, the son of Jonah and brother of Peter, was born in Bethsaida and was a fisherman by trade. At first he was a disciple of St. John the Baptist, but when St. John pointed to the Lord Jesus, saying, Behold the Lamb of God! (John 1:36), Andrew left his first teacher and followed Christ. Then, Andrew brought his brother Peter to the Lord. Following the descent of the Holy Spirit, it fell by lot to the first apostle of Christ, St. Andrew, to preach the Gospel in Byzantium and Thrace, then in the lands along the Danube and in Russia around the Black Sea, and finally in Epirus, Greece and the Peloponnese, where he suffered. In Byzantium, he appointed St. Stachys as its first bishop; in Kiev, he planted a Cross on a high place and prophesied a bright Christian future for the Russian people; throughout Thrace, Epirus, Greece and the Peloponnese, he converted multitudes of people to the Faith and ordained bishops and priests for them. In the city of Patras, he performed many miracles in the name of Christ, and won many over to the Lord. Among the new faithful were the brother and wife of the Proconsul Aegeates. Angered at this, Aegeates subjected St. Andrew to torture and then crucified him. While the apostle of Christ was still alive on the cross, he gave beneficial instructions to the Christians who had gathered around. The people wanted to take him down from the cross but he refused to let them. Then the apostle prayed to God and an extraordinary light encompassed him. This brilliant illumination lasted for half an hour, and when it disappeared, the apostle gave up his holy soul to God. Thus, the First-called Apostle, the first of the Twelve Great Apostles to know the Lord and follow Him, finished his earthly course. St. Andrew suffered for his Lord in the year 62 A.D. His relics were taken to Constantinople; his head was later taken to Rome, and one hand was taken to Moscow.
+++
СВЕТИ АПОСТОЛ АНДРЕЈ ПРВОЗВАНИ
Син Јонин и брат Петров, родом из Витсаиде, и рибар по занимању. Најпре је био учеником св. Јована Крститеља, но када св. Јован указа прстом на Господа Исуса говорећи: гле, јагње Божје! (Јов. 1, 36), тада св. Андреја остави свога првога учитеља и пође за Исусом. По том Андреја приведе свога брата Петра ка Господу. По силаску Св. Духа паде у део овоме првом апостолу Христовом, св. Андреји, да проповеда Јеванђеље у Византији и Тракији, по том у земљама Дунавским, па у Русији и око Црног Мора, и најзад у Епиру, Грчкој и Пелопонезу, где и пострада. У Византији постави првога епископа у лицу св. Стахија; у Кијеву пободе крст на висини и прорече сјајну хришћанску будућност народу руском; по Тракији, Епиру, Грчкој и Пелопонезу преведе мноштво народа у веру, и постави им епископе и свештенике. У граду Патрасу учини многа чудеса именом Христовим и задоби многе за Господа, међу којима беху брат и жена царског намесника Егеата. Егеат разјарен због тога стави Андреју светога на муке, а потом распе на крсту. Докле год беше жив на крсту апостол Христов говораше корисне поуке хришћанима, који се беху сабрали око крста његова. Хтеде га народ скинути с крста, но он се опре томе. Најзад се апостол поче молити Богу, и при том нека необична светлост обасја га целог. То светлосно обасјање трајаше пола сата, и када оно ишчезе, апостол предаде своју свету душу Богу. Тако сконча свој земни век првозвани апостол, који први од 12 великих апостола позна Господа и пође за Њим. Пострада св. Андреја за свога Господа 62. године. Мошти његове беху пренете у Цариград. Доцније глава му је пренета у Рим, а једна рука у Москву.

St. Mardarije of Libertyville +++ Свети Мардарије Либертивилски
2025-12-12 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
ST. MARDARIJE OF LIBERTYVILLE

Born in village of Kornet, Ljesani County, in Montenegro, on November 2, 1889, to pious parents Petar and Jela Uskokovic, he was baptized in his village church dedicated to St. George and received his baptismal name Ivan. His mother was from the well-known Bozovic family. Both of his parents were well respected in their community holding the office of leadership and particularly his father was a captain of their clan.
Considering his parents’ status, young Ivan was sent to further his education, first in Rijeka Crnojevic, Cetinje, and then in Belgrade, Serbia. While in Belgrade, young Ivan advanced his childhood desire to serve God and the Church, and so from there he headed to monastery Studenica where after a short period of novice life he gets tonsured to monasticism having received the name Mardarije. With the decision of the Holy Synod of the Serbian Orthodox Church, now young hierodeacon Mardarije is sent to Russia where he spent twelve years (1905-1917) furthering his theological education and growing in wisdom. From there, the Holy Synod of the Russian Orthodox Church sent him to the United States of America to organize the Serbian Orthodox Church. On December 1, 1923, now archimandrite Mardarije is appointed as administrator of the Serbian American-Canadian diocese with the see in Chicago and that same year he purchased around ten acres of land in Libertyville, Illinois, where later St. Sava monastery was built. He was elected by the Holy Assembly of Bishops of the Serbian Orthodox Church as the first bishop for the newly established diocese in America on December 7, 1925, and his consecration took place on Palm Sunday, the Feast of the Entrance of Our Lord Jesus Christ into Jerusalem, on April 25, 1926.
From then on His Grace Bishop Mardarije, the first bishop of the Serbian Orthodox Church in North and South America, labored tirelessly in building churches, St. Sava monastery in Libertyville, sowing Christian love, spread peace, preached and witnessed the Gospel of Christ throughout his diocese. In spite of inescapable wordly trends, he lived spontaneity of truth and a provision of grace, just because Life has dawned from the Tomb, and is dawning still. Having labored as bishop for a little over nine years he died peacefully on December 12, 1935, hospitalized in Ann Arbor, Michigan, while writing his last Nativity Encyclical to his beloved flock. His earthly remains were laid to rest at St. Sava monastery in Libertyville. The Holy Assembly of Bishops of the Serbian Orthodox Church during its regular session held from May 14-29, 2015 brought forth a decision that his name be added to the Diptych of saints of the Holy Orthodox Church.
From the Holy Hierarch Mardarije, we see how the grace of God reaches the heart of our cities, bringing to the confusion of the world the breeze of the Spirit and the serenity of the Age to come.
Source: https://www.easterndiocese.org/news_170706_1
+++

СВЕТИ МАРДАРИЈЕ ЛИБЕРТИВИЛСКИ

Од младости си Христа безгранично љубио, целог живота само Њему служио, једино си Бога Творца слушао, реч Љубави Божје свима проповедао, лепоту дома Господњег си заволио, Мардарије новојављени Просветитељу, Цркве Христове градитељу, зато те Човекољубиви Господ вечном славом Царства свога на земљи и на небу прослави.

Међу свештенослужитељима који су у прошлом, двадесетом, веку началствовали у Саборној цркви Светог архангела Михајла у Београду били су Јован Максимович, потоњи Свети Јован Шангајски и Санфранцискански; Николај Велимировић, потоњи Свети Николај Охридски и Жички; и Иван Ускоковић, потоњи Свети Мардарије Либертивилски и Свеамерички. Његове нетељене мошти обретене су у мају 2017. године у његовој задужбини манастиру Светог Саве у Либертивилу. Одлуком Светог Архијерејског Сабора Српске Православне Цркве на редовном заседању маја 2015. године владика Мардарије Ускоковић, први српски Епископ америчко-канадски, прибројан је Сабору светих и молитвено се прославља 12. децембра на дан упокојења.
Целокупан живот Светог Мардарија од дечачких дана, када је као средњошколац долазио у Саборну цркву као да је био одговор на литургијски возглас „Светиње светима“ којим се свештеник обраћа верном народу, и нама данас, позивајући да приступимо светој тајни причешћа. Позив на светост ради заједнице са Светим, на живот за Христа и у Христу одредио је његов живот.
Иван Ускоковић је рођен у побожној и угледној породици од оца Петра (Пера) и мајке Јеле у селу Корнет у Љешанској нахији у Црној Гори 1889. године. Крштен је у сеоској цркви посвећеној Светом Ђорђу у чијој близини је био манастир који по предању потиче из доба Немањића. Остаци манастирског утврђења постоје и данас. Иван је прве школе завршио у Ријеци Црнојевића и на Цетињу. Већ у једанаестој години је тражио од црногорског митрополита Митрофана да га закалуђери али није од њега добио благослов. Посета са школом Ловћену „том словенском Парнасу“ и гробу владике Његоша „јасновидог, бесмртног песника словенства“, како је владика Мардарије касније записао, „одредило је моју судбину“. Он је одлучио да оде у Београд на даље школовање што је за оно време била ретка прилика и прави подвиг. Мајка Јела је га испратила и благословила зато што није одлазио ради каријере и световних циљева него с жељом „да на један шири начин послужи духовним узорима нашег рода“.
Иван је као гимназијалац свако јутро на путу ка школи, као и свако вече по повратку из школе, одлазио у Саборну цркву и у њој се дуго молио с једном мишљу и жељом да се замонаши. „Још у то време, како је сам касније говорио, створио је навику да свко вече моли Бога да благослови службу Њему, Њему и Словенству – тако драгом моме срцу“. Митрополит Димитрије је услишио његову молбу и написао му препоруку за владику жичког Саву. Иван је убрзо потом, без знања родитеља пешице из Београда отишао у Студеницу. Било је то 1905. године на празник Ваведења Пресвете Богородице, уочи његовог шеснестог рођендана. После кратког периода искушеништва, као некад Свети Сава противно вољи родитеља Иван се замонашио у светој царској лаври Студеници добивши име Мардарије. У Студенци је боравио годину и по дана и одлуком Светог Архијерејског Синода Српске Православне Цркве шеснестогодишњи јерођакон одлази на школовање у Русију, за њега Свету Русију, у Москву.
Његов дванаестогодишњи боравак у Русији био је много више од обичног школовања и био је обележен, баш као што се молио, „служењем Богу и Словенству“. Као храбар и бескомпромисан војник Христов у току службе у Русији, и касније у Северној Америци, стекао је и много непријатеља који га нису могли зауставити ни поколебети. Похађао је и завршио семинарије у Житомиру (Украјина) и Кишињеву (Молдавија) и угледну Петроградску духовну академију и Правни факултет – црквено право. Веровао је у потребу јединства словенских народа, идеје пансловенства и по својим надахнутим беседама био је познат и радо слушан у Петрограду и другим местима у којима је боравио. На његове беседе су долазили и чланови царске породице Романов, он је служио у Царском селу. Имао је част да служи у Теодоровском господаревом сабору, Знаменској цркви кад је долазио и причешћивао се Свети цар страстотерпац Николај са својом породицом. Написао је, у току боравка у Русији, неколико књига међу којима су „Завет Руском народу“, „Зборник проповеди“ и „Христов тихи угао“.

Свети Мардарије је добро знао да је служење Христу неодвојиво од служења ближњем. У току школовања и пастирског служења у Кишњеву он је уочио присуство бројних етничких група и код свих присутног сиромаштва и немаштине којом су нарочито била погођена деца. Тада је настала и његова књига „Христов тихи угао“, тихи угао из кога Христос посматра свет и свакога од нас како се понашамо. Сав приход од продаје те књиге наменио је Прибежишту за немоћне старице које је било задужено за старање о немоћним старицама, бившим наставницама, свештеничким супругама и мајкама одрасле деце која о њима нису могла или хтела да се старају. Осим што је са оснивачем пуковником Иваном Георгијевичем Коваљаџијем сакупљао новац за његово Прибежиште прводио је са њим читаве вечери са тим несрећним старицама. „Моја лична радост због пружене ми могућности да им помогнем подстакла ме је да напишем омању књижицу „Христов тихи угао“. На њеним страницама позивао сам становнике Кишињева да материјално помогну овај подухват, а завршио речима о радости коју би свакоме од њих пружила сама свест о томе да су омогућили срећу овим беспомоћним старицама. Ја и данас, после толиких бурних година, још осећам свој удео у тој срећи“ записао је много касније владика Мардарије у својим мемоарима „Недокучива Русија“.
Већ прве године боравка у Кишињеву као млад јеромонах успоставио је контакт са представницима свих етничких и верских група и основао добротворну организацију под називом „Кап млека“. Он је видео да многа деца у Кишињеву, а ту децу је кришом ујутру пратио из предграђа у којима су живели сиромашни до школа у које су ишли, и видео и чуо да они гладни крећу у школу. То га је посебно погодило и онда је рекао и написао „ни једно дете у овом граду ако смо имало људи и у неког Бога верујемо не би требало да пође у школу без једног парчета хлеба и једне шоље млека“. Он је већ тада био прослављен и омиљен као проповедник и предавач, све приходе које је добијао, све је давао за „Кап млека“ и постао је изузетно поштован од свх етничких и верских група у Кишињеву. И кап по кап и та деца су имала бар оно што је најосновније. Мајке раднице су сваког јутра доносиле своје бебе, којима је била обезбеђена храна и целодневна нега. Људи у том граду нису то заборавили. Посебно је био дирљив опроштај када је јеромонах Мардарије по завршетку богословије напуштао Кишињев. Припадници свих етничких група су изашли на железничку станицу да испрате „нашег Мардарија, тог мудрог и лепог Црногорца“ тако су говорили о њему дарујући му сви заједно један златни свештенички крст у знак љубави и захвалности.
Као у Кишињеву јеромонах Мардарије је и у Петрограду „од убоге уџерице до Христовог храма, проносио реч проповеди скупљајући за бедне не једну стотину хиљада рубаља.“ Био је неуморан прегалац за словенску ствар и скроман друштвени радник у монашкој ризи. Обилазио је и мисионарио међу ратним заробљеницима словенског порекла. Брига о том најмањем брату, најмањој сестри, та харитативна, социјална нит без које нема делотворног хришћанства била је код њега увек присутна. Он је био, као што је за себе и говорио – Божји свештеник мира и љубави.
„Понижени и увређени“ су у његовом срцу имали посебно, тачније прво место. Дар милосрђа осведочено један је од највећих дарова које је он добио од Бога. Сав његов живот био је прожет милосрђем према потребитима које му је сам Бог слао и то у великом броју. Много тога ће заувек за нас остати тајна коју само Бог Свевишњи зна.
У исто време, цео свој живот у души је носио бреме своје отаџбине. На пример, успео је да прикупи око 300 хиљада рубаља за помоћ Црној Гори“ писао је о јеромонаху Мардарију лист „Јутро Русије“ из 1916. године. Када је на полоничком путовању са студентима духовне академије био у Светој земљи, у дану када је на Голготи служио свету Литургију, у току богослужања је сазнао да је Аустроугарска објавила рат малој Србији и бомбардовала Београд. Није се вратио у Русију са осталим студентима, одмах је отишао у Србију да послужи свом народу, да се придружи српској војсци као свештеник. Међутим кад му је речено колико би у Санкт-Петербургу значило његово присуство и наставак проповедничког рада о ослобађању Словена, вратио се у Русију и наставио свој рад.

По Божјем промислу јеромонах Мардарије 1917. године, која је за Русију била тако бурна и трагична, долази у Америку и у новој средини и „у новом добу које се рађало у бетону и челику“ наставља мукотрпан мисионарски, апостолско-пастирски живот и рад. Одлуком Светог Архијерејског Синода Руске Православне Цркве његово ново послушање је било да у оквиру Руске црквене мисије у Америци и Канади руководи српском мисијом. Убрзо је увидео колико је Србима који су већ почетком деветнаестог века почели да пристижу прво у Америку, а затим и у Канаду, потребно да се окупе и црквено организују и предано је радио на томе. Архимандрит Мардарије је од стране Светог Архијерејског Синода Српске Православне Цркве 1923. године прво постављен за администратора Епархије америчко-канадске, а 1925. године и за њеног првог Епископа, док је хиротонија обављена 1926. године уочи празника Цвети у Саборној цркви у Београду. У међувремену, од доласка у Америку до хиротоније, владика Мардарије је три године, од 1920. до 1922. године, био настојатељ манастира Раковице и управник монашке школе при манастиру.
Владика Мардарије је пожртвовано и неуморно радио на организовању епархије у Америци суочавајући се с многим проблемима међу којима су највећи проблеми били српска неслога, његова тешка болест и хронична несташица неопходних финансијских средстава. То се посебно односило на изградњу манастира у Либертивилу. Као велики духовник и визионар знао је да су манастири увек били средишта окупљања српског народа и да је један такав духовни свесрпски центар неопходан Србима који живе у Америци и Канади. Његовим великим напором купљено је у Либертивилу земљиште за организовање манастира, сиротиште, дом за стара, немоћна лица и део одређен за гробље. То је било време дубоке економске кризе и велике незапослености, но ипак, и у таквим околностима народ је давао, прилажући за манастир колико је ко могао.
Сам владика Мардарије је врло мало пажње посвећивао себи, слабо се хранио, много путовао а „сав свој новац од оскудне плате, такорећи до последњег цента, узиђивао у здање манастирског храма, чак и што је тражио и добијао од своје најуже родбине у жаркој жељи да до краја живота, који је сваког дана постајао све извеснији и очигледнији, сагледа завршено своје велико и свето дело, из силне неизмерне љубави за српски народ и Српску Цркву… Кад се налазио у Либертивилу, устајао би с првим знаком зоре и долазио на радилиште и заједно са радницима, уз велики физички напор, пословао на скелама око растућег здања храма…Кад није радио на здању он је по манастирском имању засађивао разно дрвеће, уравњавао постојеће стазе и правио нове, или прокопавао јарке за одвођење воде“. Дешавало се да од Чикага до Либертивила удаљеног око 68 километара на бициклу преноси цигле за манастир. „Да би се уштедело, јер није се имало одакле узети“ говорио је. До скоро је било живих сведока који су знали колико се њихов владика жртвовао због чега су за владику Мардарија говорили: „Цркву гради, умире од глади“. Но теже од свега падала му је неслога и непријатељство појединаца, међу којима је било и свештеника, тако да је у посланици за Васкрс 1934. године непосредно пред његову кончину болно завапио: „Остављен сам себи, у овој чемерној долини плача, нариче и данас, многи наш исељеник у Америци. А да ли да вам се пожалим, браћо моја, и ја, ваш Владика, на дан опште радости Ускрса? Да и за мене је данас Петак. Помоћи ниоткуда… Жалости од свију, радости ниоткуда. У манастиру Светог Саве у Либертивилу, на обалима реке Дис Плеин, као некад на обалама реке вавилонски библијски народ, седим и ја и горко плачем. Седамнаест година мога служења Богу и народу у Америци стрпљиво сам носио свој крст, некад лакши, некад тежи, али данас ми је тај крст тежи него икад, и некада пун идеала да вам послужим и нешто трајно за вас учиним, данас изнемогао, клецајући и падајући под теретом свог крста, ваш Владика обраћа се пастви својој широм Америке, и из све гласа болно виче: Људи, браћо, има ли међу вама човека који ће ми помоћи понети мој тешки крст? Или су ваша срца толико окорела, да, уместо помоћи, ви још тежа бремена товарите на моја изнемогла леђа“. Због оних који су, уместо да помогну његов племенити труд отежавали га и непријатељски се према њему понашали, владика Мардарије је патио, није их кажњавао ни осуђивао, већ се молио „Господе опрости им јер не знају шта чине“.
Манастир – сиротиште Светог Саве освећен је 6. септембра 1931. године. Том приликом у Американском Србобрану објављено је обавештење о свечаности следеће садржине: „На Лебор-деј 6. септембра ове године биће велика свечаност. Тог дана биће довршена манастирска црква, која ће бити посвећена нашем највећем просветитељу и учитељу Светом Сави. Тог дана у 9 сати пре подне почеће света архијерејска Литургија, коју ће служити Његово Преосвештенство господин Епископ Мардарије са свештенством. Све околне српске колоније овог пута спремају се да још у већем броју него ли прошлих година посете на овај дан наш једини српски манастир у Америци. Надати је се да ће наш народ не само из околних манастиру колонија него и из даљих места доћи у великоме броју да тиме докаже колико му је на срцу ова наша света народна установа. Поред састанка и виђења са својим Владиком наши људи ће имати прилику да на тај дан у манастиру виде своје старе познанике и пријатеље, које иначе можда у другом месту не би нигде у животу више видео“.
Владика Мардарије је уснуо у Господу 12. децембра 1935. године у 46. години живота и сахрањен је у својој задужбини манастиру Светог Саве у Либертивилу. Његове нетељене мошти сведоче да је Господ свог храброг и верног слугу „у новом добу које се родило у бетону и челику“ „вечном славом Царства свога на земљи и на небу прославио“, а нама дао пример за углед и опомену за малодушност и маловерје.
Чудесно и узбудљиво житје Светог владике Мардарија је посебно поучно и за децу, јер је он прави, стварни Христов јунак, а не лик из бајке. Зна се да је Владика за живота с амвона често молио „Васпитавајте младо покољење да вјерује Цркви и воли отаџбину, завјештајте им завјете јеванђељске и предака својих. Сејте у њиховим душама и срцима оно што је добро и разумно. Љубите једни друге као што Христос љуби нас“.
Православна издавачка кућа Orthodox Lighthouse је, с благословом Његовог Преосвештенства Епископа источноамеричког г. Иринеја, приредила је дивну књигу Житије Светог Мардарија у слици и речи и тако омогућила да се деца већ у раном узрасту упознају са једним савременим Христовим ратником, Христовим јунаком и родитељима олакша хришћанско васпитање деце у чему ће и сам Свети Мардарије помоћи ако му се за то буду молили.
Извор: https://www.tvhram.rs/vesti/vesti-iz-crkve/3182/sveti-mardarije-libertivilski-sveamericki

St. Alypius the Stylite – Св. Алипије Столпник
2025-12-09 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE VENERABLE ALYPIUS THE STYLITE
Alypius was born in Hadrianopolis, a city in Paphlagonia. From childhood, he was dedicated to the service of God. He served as a deacon with Bishop Theodore in the church in that city. But, desirous of a life of solitude, prayer and meditation, Alypius withdrew to a Greek cemetery outside the city. This was a cemetery from which people fled in terror, because of frequent demonic visions seen there. Alypius set up a cross in the cemetery and built a church in honor of St. Euphemia, who had appeared to him in a dream. Beside the church, he built a tall pillar, climbed on top of it, and spent fifty-three years there in fasting and prayer. Neither the mockery of men nor the evil of the demons was able to drive him away or cause him to waver in his intention. Alypius especially endured countless assaults from demons. Not only did the demons try to terrorize him with apparitions, but stoned him as well, and gave him no peace, day or night, for a long time. The courageous Alypius protected himself from the power of the demons by the sign of the Cross and the name of Jesus. Finally the demons were defeated and fled from him. Men began to revere him and come to him for prayer, consolation, instruction and healing. Two monasteries were built beside his pillar, one on one side for men and one on the other for women. His mother and sister lived in the women’s monastery. St. Alypius guided the monks and nuns from his pillar, by example and words. He shone like the sun in the heavens for everyone, showing them the way to salvation. This God-pleaser had so much grace that he was often illuminated in heavenly light, and a pillar of this light extended to the heavens above him. St. Alypius was a wonderful and mighty miracle-worker in life, and also after his repose. He lived for one hundred years and entered into rest in the year 640 A.D., during the reign of Emperor Heraclius. His head is preserved in the Monastery of Koutloumousiou on the Holy Mountain.
+++
ПРЕПОДОБНИ АЛИПИЈЕ СТОЛПНИК
Рођен у Адријанопољу граду Пафлагонијском и од малена предан Богу на службу Као ђакон служаше у цркви при епископу Теодору у томе граду. Но жељан усамљеничког живота, молитве и богомислија, Алимпије се удаљи на неко јелинско гробље ван града, од кога људи бегаху као од страшилишта због честих демонских привиђења. Ту он пободе крст, и сазида храм у част св. Ефимије, која му се беше јавила на сну. Покрај храма подиже столп висок, попе се на њ и проведе на њему у посту и молитви пуних 53 године. Ни подсмех људи ни злоба демона не могаху га одатле удаљити нити у намери његовој поколебати. Нарочито од демона претрпе овај светитељ безбројне беде. Не само да га демони разним привиђењима устрашаваху него га и камењем удараху, и не даваху му мира ни дању ни ноћу кроз дуго време. Но Алимпије мужествени ограђиваше себе од демонске силе крсним знамењем и именом Исусовим. Најзад га побеђени демони оставише и побегоше а људи почеше поштовати и долазити му ради молитве, утехе, поуке и исцелења. Около његовог столпа подигоше се два манастира, с једне стране мушки а с друге женски. У женском манастиру живљаху и матер његова и сестра. Св. Алимпије руковођаше монахе и монахиње са свога столпа примером и речима и сијаше свима као сунце са небеса, указујући пут ка спасењу. Толику благодат имаше овај угодник Божји, да га често обасјаваше небеска светлост, и над њим се уздизаше до небеса стуб од те светлости. Беше Алимпије диван и моћан чудотворац како за живота тако и по смрти. Преживевши 100 година упокоји се 640. год. у време цара Ираклија. Од његових св. моштију сачувана је глава у Котломушком манастиру у Св. Гори.

Saint Clement of Rome +++ Свети Климент Римски
2025-12-08 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HIEROMARTYR CLEMENT, BISHOP OF ROME
Clement was born in Rome of royal lineage and was a contemporary of the holy apostles. His mother and two brothers, traveling on the sea, were carried by a storm to different places. His father then went to find his wife and two sons and he, too, became lost. Clement, being twenty-four years old, then set out for the east to seek his parents and brothers. In Alexandria, he made the acquaintance of the Apostle Barnabas and, afterward, joined the Apostle Peter whom his two brothers, Faustinus and Faustinian, were already following. By God’s providence, the Apostle Peter came upon Clement’s mother as an aged beggar woman, and then found his father as well. Thus, the whole family was united, and all returned to Rome as Christians. Clement did not separate himself from the great apostle, who appointed him as bishop before his death. After Peter’s martyrdom, Linus was Bishop of Rome, then Cletus–both of them for a short time–and then Clement. Clement governed the Church of God with flaming zeal, and from day to day brought a great number of unbelievers to the Christian Faith. In addition, he ordered seven scribes to write the lives of the Christian martyrs who were suffering at that time for their Lord. The Emperor Trajan banished him to Cherson, where Clement found about two thousand exiled Christians. All were occupied with the difficult job of hewing stones in a waterless land. The Christians received Clement with great joy and he was a living source of comfort to them. By his prayer, he brought forth water from the ground and converted so many of the unbelieving natives to Christianity that, in one year, seventy-five churches were built there. To prevent his spreading the Christian Faith even more, the authorities condemned Clement to death, and drowned him in the sea with a stone around his neck in the year 101 A.D. His miracle-working relics were removed from the sea only in the time of Saints Cyril and Methodius.
+++
СВЕШТЕНОМУЧЕНИК КЛИМЕНТ ЕПИСКОП РИМСКИ
Рођен у Риму од царскога рода: савременик светих апостола. Мајка му и два брата, пловећи по, мору буду занесени буром у разне стране; отац му оде да тражи жену и синове, па се и он изгуби. Тада Климент, будући 24 године стар, пође на исток да тражи своје родитеље и браћу. У Александрији упозна апостола Варнаву, по том се придружи апостолу Петру, коме већ следоваху његова два брата, Фаустин и Фаустинијан. Промислом Божјим апостол Петар наиђе на мајку Климентову, као старицу просјакињу, а по том и на оца. И тако се опет састави цела породица, и сви као хришћани врате се у Рим. Климент се није одвајао од великог апостола, који га постави за епископа пре своје смрти. После мученичке смрти Петрове епископ у Риму беше Лин, потом Клит, – обојица за кратко време – па онда Климент. Са пламеном ревношћу управљаше Климент црквом Божјом, и обраћаше у веру Христову из дана у дан велики број неверних. Још одреди он седам брзописаца, да пишу житија хришћана мученика, који у то време страдаху за свога Господа. Цар Трајан протера га у Херсон, где Климент нађе око 2000 изгнаних хришћана. Сви беху запослени на тешком послу тесања камена на једном безводном месту. Климента примише хришћани с великом радошћу, и он им беше живи извор утехе. Молитвом својом изведе воду из земље, и обрати у хришћанство толики број неверних мештана, да за једну годину подиже се на том месту 75 цркава. Да не би даље ширио веру Христову, Климент би осуђен на смрт и утопљен у море с каменом о врату, 101. године. Мошти његове чудотворне извађене су из мора тек у време св. Кирила и Методија.

Holy Great-Martyr Catherine - Света Великомученица Екатерина
2025-12-07 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY GREAT-MARTYR CATHERINE
Catherine was the daughter of King Constus. After the death of her father, she lived with her mother in Alexandria. Her mother was secretly a Christian who, through her spiritual father, brought Catherine to the Christian Faith. In a vision, St. Catherine received a ring from the Lord Jesus Himself as a sign of her betrothal to Him. This ring remains on her finger even today. Catherine was greatly gifted by God and was well educated in Greek philosophy, medicine, rhetoric and logic. In addition to that, she was of unusual physical beauty. When the iniquitous Emperor Maxentius offered sacrifices to the idols and ordered others to do the same, Catherine boldly confronted the emperor and denounced his idolatrous errors. The emperor, seeing that she was greater than he in wisdom and knowledge, summoned fifty of his wisest men to debate with her on matters of faith and to put her to shame. Catherine outwitted and shamed them. In a rage, the emperor ordered all fifty of those men burned. By St. Catherine’s prayers, all fifty confessed the name of Christ and declared themselves Christians before their execution. After Catherine had been put in prison, she converted the emperor’s commander, Porphyrius, and two hundred soldiers to the true Faith, as well as Empress Augusta-Vasilissa herself. They all suffered for Christ. During the torture of St. Catherine, an angel of God came to her and destroyed the wheel on which the holy virgin was being tortured. Afterward, the Lord Jesus Christ Himself appeared to her and comforted her. After many tortures, Catherine was beheaded at the age of eighteen, on November 24, 310 A.D. Milk, instead of blood, flowed from her body. Her miracle-working relics repose on Mount Sinai.
+++
СВЕТА ВЕЛИКОМУЧЕНИЦА ЕКАТЕРИНА
Ћерка цара Консте. По смрти оца живела с мајком својом у Александрији. А мајка јој беше потајна хришћанка, која преко свог духовног оца приведе и Екатерину вери Христовој. У једној визији св. Екатерина прими прстен од самог Господа Исуса, у знак обручења Њему. Тај прстен до данас стоји на руци њеној. Беше Екатерина врло даровита од Бога и врло добро школована у грчкој философији, медицини, риторици и логици, а при том беше и необичне лепоте телесне. Када злочестиви цар Максенције сам приношаше жртве идолима и наређиваше другима да и они то чине, св. Екатерина изађе смело пред цара и изобличи идолопоклоничку заблуду његову. Видећи је цар јачу од себе у мудрости и знању, позва 50 најмудријих људи, да се с њом препиру о вери и да је посраме. Но Екатерина њих надмудри и посрами. Разјарени цар нареди да се свих 50 мудраца сагоре у огњу. Ови мудраци, по молитви св. Екатерине, пред смрт сви исповедише име Христово и објавише себе хришћанима. Када мученица беше у тамници, приведе у веру праву војводу царског Порфирија са 200 војника и саму царицу (Августу-Василису). Сви пострадаше за Христа. При мучењу св. Екатерине јави јој се ангел Божји, заустави и изломи точак, на коме света девојка би мучена; а по том јави јој се и сам Господ Христос и утеши је. После многих мучења Екатерина би мачем посечена у својој 18. години, 24. новембра 310. године. Из њенога тела истече млеко место крви. Чудотворне мошти почивају јој на Синају.
