St. Luke

St. Archangel Michael – Св. Архангел Михаило
2025-11-21 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY ARCHANGEL MICHAEL AND ALL THE BODILESS POWERS OF HEAVEN
The angels of God were celebrated by men from earliest times but this celebration was often turned into the divinization of angels (II Kings 23:5). The heretics wove all sorts of fables concerning the angels. Some of them looked upon angels as gods; others, although they did not consider them gods, called them the creators of the whole visible world. The local Council of Laodicea (four or five years before the First Ecumenical Council) rejected the worship of angels as gods and established the proper veneration of angels in its Thirty-fifth Canon. In the fourth century, during the time of Sylvester, Pope of Rome, and Alexander, Patriarch of Alexandria, the present Feast of Archangel Michael and all the other heavenly powers was instituted for celebration in the month of November. Why precisely in November? Because November is the ninth month after March, and March is considered to be the month in which the world was created. Also, as the ninth month after March, November was chosen for the nine orders of angels who were created first. St. Dionysius the Areopagite, a disciple of the Apostle Paul (who was taken up into the third heaven), described these nine orders of angels in his book, On the Celestial Hierarchies, as follows: six-winged Seraphim, many-eyed Cherubim, God-bearing Thrones, Dominions, Powers, Virtues, Principalities, Archangels, and Angels. The leader of all the angelic hosts is the Archangel Michael. When Satan, Lucifer, fell away from God and drew a part of the angels with him to destruction, then Michael stood up and cried out before the faithful angels: “Let us attend! Let us stand aright! Let us stand with fear!” and all of the faithful angelic heavenly hosts cried out: “Holy! Holy! Holy! Lord God of Sabaoth! Heaven and earth are full of Thy glory!” Concerning the Archangel Michael, see Joshua 5:13-15 and Jude 1:9. Among the angels there reign perfect oneness of mind, oneness of soul, and love. The lower orders also show complete obedience to the higher orders, and all of them together to the holy will of God. Every nation has its guardian angel, as does every Christian. We must always remember that whatever we do, in open or in secret, we do in the presence of our guardian angel. On the day of the Dread Judgment, the multitude of the hosts of the holy angels of heaven will gather around the throne of Christ, and the deeds, words, and thoughts of every man will be revealed before all. May God have mercy on us and save us by the prayers of the Archangel Michael and all the bodiless heavenly powers. Amen.
+++
СВЕТИ АРХИСТРАТИГ МИХАИЛ И ОСТАЛЕ СИЛЕ НЕБЕСНЕ БЕЗТЕЛЕСНЕ
Ангели Божји били су празновани од људи још из дубоке старине. Но то празновање често се изметало у обожавање ангела (IV Цар. 23, 5). Јеретици су свашта баснословили о ангелима. Неки су од тих гледали у ангелима богове; други и ако их не сматраху боговима називаху створитељима васцелог видљивог света. Лаодикајски помесни сабор, који беше на 4 или 5 година пре I Васељенског Сабора, својим 35. правилом одбаци поклоњење ангелима као боговима и установи правилно поштовање ангела. У време пак Силвестра папе римског и Александра патријарха александријског (из IV в.) би установљен овај празник Архистратига Михаила и прочих Сила небесних у месецу Новембру. Зашто баш у Новембру? Зато што Новембар представља девети месец после месеца Марта. У месецу Марту сматра се да је било створење света. А девети месец после Марта узет је због 9 чинова ангелских, који су најпре створени. Св. Дионисије Ареопагит, ученик апостола Павла, онога апостола, који се уздигао до у треће небо, описао је ових 9 чинова у књизи „О небесној Јерархији“. Ти чинови су следећи: шестокрили Серафими, многоочити Херувими и богоносни Престоли, Господства, Силе и Власти, Начала, Архангели и Ангели. Војвода целе војске ангелске јесте архистратиг Михаил. Када је сатана, Луцифер, отпао од Бога, и повукао собом у пропаст један део ангела, тада је Михаил устао и узвикнуо пред неотпалим ангелима: вонмемъ! станемъ добрэ, станемъ со страхомъ! И све небесне војске верних ангела громовито су запојале: свјат, свјат, свјат Господ Саваотъ исполнъ небо и земля славы твојеја! (Види о архангелу Михаилу Ис. Навина 5, 13-15; св. Јуде 9.) Међу ангелима влада савршено једномислије, једнодушност и љубав, а уз то још и потпуна послушност нижих чинова вишим чиновима, и свих укупно светој вољи Божјој. Сваки народ има свога ангела хранитеља, а осим тога и сваки хришћанин има свога ангела хранитеља. Треба се увек сећати да ма шта ми чинили, јавно или тајно, чинимо у присуству свога ангела хранитеља. А на дан Страшнога Суда сабраће се све огромно мноштво ангела небесних светих око престола Христова, и пред свима њима објавиће се дела, речи и помисли свакога човека. Нека би нас Бог помиловао и спасао молитвама св. архистратига Михаила и прочих небесних сила безтелесних. Амин.

Divine Liturgy +++ Света Литургија
2025-11-21 07:30 - 09:00, 2025-11-22 09:00 - 10:30, 2025-11-24 07:30 - 09:00, 2025-11-26 07:30 - 09:00, 2025-12-04 07:30 - 09:00, 2025-12-08 07:30 - 09:00, 2025-12-09 07:30 - 09:00 (America/New_York) | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Vespers +++ Вечерње
2025-11-21 17:00 - 18:00, 2025-11-22 17:00 - 18:00, 2025-11-23 17:00 - 18:00, 2025-11-25 17:00 - 18:00, 2025-11-29 17:00 - 18:00, 2025-12-06 17:00 - 18:00, 2025-12-07 17:00 - 18:00, 2025-12-08 17:00 - 18:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Saint Necatrius of Aegina +++ Свети Нектарије Егински
2025-11-22 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Divine Liturgy +++ Света Литургија
2025-11-23 10:00 - 11:30, 2025-11-30 10:00 - 11:30, 2025-12-07 10:00 - 11:30 | MD

St. Stephen of Decani +++ Св. Стефан Дечански
2025-11-24 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY MARTYR STEFAN OF DEČANI, KING OF SERBIA
Stefan was the son of King Milutin and father of Tsar Dušan. By the command of his ill-informed father, Stefan was blinded, and at the command of his capricious son (Dušan), was strangled in his old age. When he was blinded, St. Nicholas appeared to him in the church at Ovče Polje (Field of the Sheep) and showed him his eyes saying: “Stefan, be not afraid: behold your eyes in my palm. In due time, I will return them to you.” Stefan spent five years in Constantinople as a prisoner in the Monastery of the Pantocrator. By his wisdom and asceticism, his meekness and piety, his patience and benevolence, Stefan not only surpassed all the monks in his monastery, but all monks in Constantinople. When five years had passed, St. Nicholas again appeared to him and said: “I came to fulfill my promise.” He then traced the sign of the Cross on the blind king, and Stefan received his sight. In thanksgiving to God, Stefan built the Church of Dečani, one of the most marvelous works of Byzantine artistic beauty, and one of the most famous monuments of Serbian piety. The holy King Stefan, with St. Sava and the holy Prince Lazar, constitute a most glorious trinity of holiness, nobility and self-sacrifice–the gift of the Serbian people. St. Stefan lived his earthly life as a martyr, and died as a martyr in the year 1336 A.D., receiving the wreath of immortal glory from the Almighty God Whom he had faithfully served.
+++
СВЕТИ МУЧЕНИК СТЕФАН ДЕЧАНСКИ КРАЉ СРПСКИ
Син краља Милутина и отац цара Душана. По наређењу необавештеног оца био ослепљен, а по наређењу лакомисленог сина био у старости удављен. При ослепљењу јавио му се св. Никола у храму на Овчем пољу, и показао му његове очи рекавши: „Стефане, не бој се, ево твојих очију на моме длану, у своје време ја ћу ти их вратити“. Пет година провео у Цариграду као заточеник у манастиру Сведржитеља (Пантократора). Својом мудрошћу и подвигом, кротошћу и благочешћем, трпељивошћу и благодушношћу превасходио је Стефан не само све монахе у манастиру него и сав Цариград. Када се наврши 5 година јави му се опет св. Никола и рече му: „дошао сам да испуним своје обећање“. И осени слепог краља крсним знамењем, и краљ прогледа. Из благодарности Богу саградио храм Дечански, једно од ретко дивних дела византијске уметности и један од најзнаменитијих споменика негдашњег српског благочешћа. Св. краљ Стефан са св. Савом и св. кнезом Лазаром чини једну прекрасну триаду од светости, благородства и самопожртвовања, које је народ српски дао. Као мученик проживео свој земни век, и као мученик скончао 1336. год., примивши венац бесмртне славе од Сведржитеља, коме је верно послужио.

St. John Chrysostom – Св. Јован Златоусти
2025-11-26 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
SAINT JOHN CHRYSOSTOM, PATRIARCH OF CONSTANTINOPLE
John was born in Antioch in the year 354 A.D. His father, Secundus, was an imperial commander and his mother’s name was Anthusa. Studying Greek philosophy, John became disgusted with Hellenic paganism and adopted the Christian Faith as the one and all-embracing truth. Meletius, Patriarch of Antioch, baptized John, and his parents also subsequently received baptism. Following his parents’ repose, John was tonsured a monk and lived a strict life of asceticism. He then wrote a book, On the Priesthood, after which the Holy Apostles John and Peter appeared to him, and prophesied that he would have a life of great service, great grace and great suffering. When he was to be ordained a priest, an angel of God appeared simultaneously to John and to Patriarch Flavian (Meletius’s successor). While the patriarch was ordaining John, a shining white dove was seen hovering over John’s head. Glorified for his wisdom, asceticism and power of words, John was chosen as Patriarch of Constantinople at the behest of Emperor Arcadius. As patriarch, he governed the Church for six years with unequalled zeal and wisdom. He sent missionaries to the pagan Celts and Scythians and eradicated simony in the Church, deposing many bishops guilty of this vice. He extended the charitable works of the Church and wrote a special order of the Divine Liturgy. He shamed the heretics, denounced Empress Eudoxia, interpreted Holy Scripture with his golden mind and tongue, and bequeathed the Church many precious books of his homilies. The people glorified him, the envious loathed him, and the Empress, on two occasions, sent him into exile. John spent three years in exile, and reposed as an exile on the Feast of the Elevation of the Precious and Life-giving Cross, September 14, 407 A.D., in the town of Comana in Georgia. Before his repose, the Holy Apostles John and Peter appeared to him again, as did the Holy Martyr Basiliscus (May 22) in whose church he received Communion for the last time. His last words were, “Glory be to God for all things,” and with that, the soul of the golden-mouthed patriarch was taken into Paradise. Chrysostom’s head reposes in the Church of the Dormition in Moscow, and his body reposes in the Vatican in Rome.
+++
СВЕТИ ЈОВАН ЗЛАТОУСТИ
Патријарх Цариградски. Рођен у Антиохији 354. год. од оца Секунда војводе и матере Антусе. Учећи грчку филозофију Јован се згнуша на грчко незнабоштво и усвоји веру хришћанску као једину и свецелу истину. Би Јован крштен од Мелетија патријарха Антиохијског, а по том и његови родитељи примише крштење. По смрти родитеља замонаши се Јован и поче се строго подвизавати. Тада написа књигу „О свештенству“, и тада му се јавише св. апостоли Јован и Петар проричући му велику службу, велику благодат али и велико страдање. Када је требао бити посвећен за свештеника јави се ангел Божји истовремено и патријарху Флавијану (после Мелетија) и самом Јовану. А када га патријарх рукополагаше, видеше сви бела светла голуба над главом Јовановом. Прослављен због мудрости, подвига и силе речи, би Јован изабран, по жељи цара Аркадија, за патријарха Цариградског. Шест година управљаше црквом као патријарх са несравњивом ревношћу и мудрошћу. Посла мисионаре незнабожачким Келтима и Скитима; сузби симонију у цркви збацивши многе епископе – симонисте; рашири милосрдну делатност цркве; написа нарочити чин свете Литургије; постиди јеретике; изобличи царицу Евдоксију; растумачи Свето Писмо својим златним умом и језиком, и остави цркви многе драгоцене књиге својих беседа. Народ га прослави, завидљивци га омрзоше, царица га два пут посла у изгнанство. У изгнанству проведе 3 године, и сконча на Крстов дан 14. септембра 407. год. у месту Коману у Јерменији. Пред смрт опет му се јавише св. Апостоли Јован и Петар, као и св. муч. Василиск (22. маја), у чијој цркви прими последње причешће. „Слава Богу за све!“ беху његове последње речи, и с тим речима душа се златоустог патријарха пренесе у Рај. Од моштију Златоустових глава му почива у Успенском храму у Москви, а тело у Ватикану у Риму.

Advent - Christmas Lent +++ Божићни пост
2025-11-28 - 2026-01-06 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
Хришћански пост
Живот сваког православног хришћанина треба да буде подвижнички. Без нашег духовног и телесног труда, потпомогнутог Божјом благодаћу, немогуће је ослободити се силе греха и сјединити са Господом. Зато пост у православној духовности заузима веома важно место и без њега нема напретка ни у једној хришћанској врлини. У давној прошлости, појам поста обухватао је потпуно уздржавање од било какве хране, да би касније попримио смисао уздржавања од једне врсте хране која се назива „мрсном”, тј. оном која у себи садржи масноће животињског порекла, али, у одређеним периодима и од хране која је спремана на биљним масноћама. Тако у чисто посну храну спадају: хлеб, поврће, воће и разни други плодови. Посебну врсту поста представља „сухоједење”, које подразумева употребу само некуване, дакле суве посне хране.
На пост наилазимо у многим религијама, мада он једино у православном хришћанском предању добија свој пуни духовни смисао и не односи се само на телесно уздржање већ подразумева и труд душе у врлинама. Пост је постојао и у старозаветној Цркви и њиме се изражавало обраћење човека Богу, његова скрушеност и покајање. Постом се човек смирава пред својим Творцем. Телесни труд поста духовно припрема душу да молитвом затражи помоћ од Бога. Божја заповест о посту дата је још праоцу Адаму у рају. Тек када је прекршио заповест поста, Адам је пао у сластољубље и гордост. Стога је заповест о посту саставни део Закона који је Господ преко пророка Мојсија предао јеврејском народу. Постило се у свакој невољи и тузи, при ратној опасности и страдању, увек када је требало измолити Божју милост. Још нас древни пророци уче да је Богу угодан само онај телесни пост који је праћен уздржавањем од сваког злог дела, речи и мисли. Много је примера богоугодног поста и у Новом Завету. Сам Господ Исус Христос пости 40 дана и ноћи пре почетка своје проповеди о доласку Царства Небескога. Господ нас учи да постимо тајно, без лицемерја, за разлику од фарисеја који су својим јавним постом желели да стекну људску славу.
Смисао поста
Основни циљ поста јесте очишћење душе и тела од телесних и душевних страсти, као и прослављење Бога и његових светих. Прави пост, дакле, има две стране, телесну и духовну и састоји се како у уздржању од мрсне хране тако и у уздржавању од рђавих мисли, жеља и дела, умножавању молитава, доброчинстава и вршењу свих еванђелских врлина. Стога свети Василије опомиње: „Корист од поста не ограничавај само на уздржавање од јела, зато што је истински пост удаљавање од злих дела.” Пост обуздава сластољубље и стомакоугађање. Међутим, он истовремено ослобађа човека од тираније душевних страсти и рђавих помисли. Њиме се чисти човеков ум и узводи ка небесима. Немогућа је чиста и сабрана молитва и стицање било које хришћанске врлине без душевног и телесног поста. Ипак, најважнији циљ поста јесте да уз његову помоћ стекнемо заједницу са живим Богом. Без душевне чистоте која се између осталог постиже и редовним постом не можемо да се приближимо Богу и задобијемо чисту молитву, те тако постанемо заједничари Божје благодати.
Ево како нас Свети Јован Златоусти учи шта је истински пост: „Кажеш да постиш. Увери ме у то својим делима. А која су то дела? Ако видиш сиромаха, удели му милостињу. Ако се нађеш са непријатељем својим, измири се са њим. Видиш ли на улици неко лепо лице, одврати свој поглед од њега. Дакле, не само да постиш стомаком, већ и очима и слухом, и рукама и ногама и свим удовима тела. Руке нека посте уздржавајући се од сваке грамзивости и крађе. Ноге нека посте тако што нећи ходити путевима греха. Очи нека посте тако што страсно неће посматрати лепа лица нити у зависти гледати на добра других људи. Кажеш да не једеш месо. Али, чувај се да не гуташ похотљиво очима оно што видиш око себе. Пости и слухом својим не слушајући оговарања и сплетке. Устима и језиком својим пости и уздржавај се од ружних речи и шала. Каква нам је корист ако не једемо месо и рибу, а уједамо и прождиремо своје ближње.”
Свети Фотије, Патријарх цариградски, каже: „Пост благопријатан Богу је онај који подразумева поред уздржања од хране и удаљење од сваког греха, мржње, зависти, оговарања, неумесних шала, празнословља и других зала. Оној који пости само телесно не трудећи се у врлини личи на човека који је саградио лепу кућу, али у њој живи са змијама и скорпијама.”
Пост је нераскидиво повезан са милостињом и зато нас стари хришћански писци уче да вишак новца који уштедимо на умереној исхрани у периоду поста можемо да уделимо као милостињу сиромашним и болесним те тако ускративши сувишно телу дарујемо потребно души.
У време поста потребно је да више хранимо своју душу молитвом и речју Божјом него ли своје тело храном и телесним уживањима. Господ нас учи у Еванђељу да се зли духови изгоне једино постом и молитвом. Зато и Црква у време постова подстиче своје вернике на усрднију молитву како у храмовима, тако и у личним молитвама код куће. Није довољно постити само делима и речју, већ и мислима. Каква нам је корист од уздржавања од нечистих дела када о њима страсно маштамо и наслађујемо се. Молитва уз телесни пост најјаче је оружје за борбу против страсних помисли и маштарија. У време поста верници би требали да избеговају свако славље и забаву, а супружници и телесно општење. У посту се не обављају венчања, а добро је у том периоду максимално смањити и гледање телевизара и радија и то време искористити у читању Светог Писма и других верских књига.
Пост средом и петком
Среда и петак су се од најранијих дана сматрали данима посвећеним посту и молитви. Ови се дани посте током целе године, осим у периодима тзв. Трапавих недеља о којима се говори у наставку текста. Пост средом је одређен у знак сећања на Јудину издају Господа Христа, док петком постимо јер је Господ тога дана разапет на крсту. Непоштовање ових посних дана се осуђује 69 каноном св. Апостола. Од старине ови посни дани се посте „на води”, дакле и без употребе уља. Када у ове дане падне празник са црвеним словом или светитељ чије је име у календару одштампано маснијом бојом, дозвољена је употреба уља и вина. Ови дани се могу постити на уљу и у случају телесне слабости. Што се тиче духовног поста, средом и петком треба се више и усрдније молити, посебно читајући оне главе Св. Писма које се односе на издају Христа, његово суђење и распеће.
Четири велика годишња поста
1. Велики пост:
Велики пост је најважнији посни период у току године. Његов основни задатак јесте да нас телесно и душевно припреми за празник Васкрсења Христовог. То је уједно и најстрожији пост Цркве и обавезан је за све хришћане. У време овога поста уздржавамо се од меса, јаја, сира, млека, дакле хране са животињским масноћама. Вино и уље дозвољени су само суботом и недељем, али и на дан св. четрдесеторице мученика, док се риба може користити само на Благовести и Цвети. Свим осталим данима пости се „на води”, а поготово строго средом и петком. По слабости се у недељне дане осим среде и петка може разрешити уље, али са посебним благословом духовника или парохијског свештеника. Прва три дана прве недеље Великог поста од старине се посте посебно строго. То исто вреди за последњу недељу поста коју постимо „на води”, осим Велики Четвртак на који разрешавамо на уље и вино. На Велики Петак се уздржавамо од јела и пића све до изношења плаштанице, дакле до 3 сата поподне, после чега се узима лаган оброк „на води”. Такође строго постимо и Велику Суботу као једину посну суботу у току године.
2. Божићни пост
Следећи дужи период поста у години је Божићни пост који такође траје четрдесет дана, али није тако строг као Велики Пост. Почиње 15/28 новембра, а завршава 24. децембра/6. јануара. У току целог овога поста не једемо месо, бели мрс и јаја. Уље и вино су дозвољени свим данима осим среде и петка који се посте „на води”. Риба се једе сваке суботе и недеље као и на Ваведење Пресвете Богородице, чак и ако празник падне у среду или петак. Последња недеља Божићног поста пости се строжије, без употребе рибе, а по могућности „на води”. На Бадњи дан се не употребљава ни уље ни вино, већ се обавезно пости „на води”. Веома је важно да православни хришћани који живе у земљама у којима се новогодишњи празници славе по новом календару и падају у време Божићног поста, не прекидају пост, већ да Нову Годину прослављају када она дође по православном календару, поштујући традицију својих предака и црквена правила.
3. Пост Светих Апостола
Пост светих Апостола траје од Недеље свих светих до празника св. Апостола Петра и Павла 28. јуна/12. јула. Његова дужина трајања зависи од пасхалног и пентикосталног циклуса на који се надовезује почетак поста. Овај пост сличан је Божићном, мада нешто блажи. За време његовог трајања не једе се месо, бели мрс и јаја. Риба, вино и уље се једу сваки дан осим, наравно, среде и петка који се посте „на води”. Дан уочи Петровдана се такође строго пости, осим ако падне у суботу или недељу, када је дозвољена употреба уља. На дан Рођења Светог Јована Крститеља једемо рибу, иако падне у среду или петак. Уколико Петровдан падне у среду или петак, тога дана не мрсимо већ једемо рибу, вино и уље.
4. Госпојински пост
Госпојински пост је најкраћи од четири велика годишња поста и траје само 15 дана, од 1/14 августа до 28/15 августа. Он је посвећен духовној припреми уочи празника Успења Пресвете Богородице. Овај пост је строжији од божићног и апостолског, те православни хришћани због великог поштовања према Пресветој Богородици овај пост посте као и Велики пост, све дане „на води”, осим суботе и недеље када је дозвољено уље и вино. Једино на Празник Преображења Господњег једемо рибу без обзира у који дан недеље он пао. Ако сам празник Успења падне у среду и петак, не мрсимо већ и тада једемо рибу, вино и уље. У нашем народу постоји обичај да се младо грожђе не једе до Преображења Господњег, јер се тога дана у црквама благосиља грожђе и дели се народу.
Једнодневни постови у току године:
1. Крстовдан, 5/18. јануар, уочи Богојављења:
Овај дан строго постимо по могућности на „сухоједењу”, осим ако падне у суботу или недељу, када разрешавамо „на уље”. Овим постом се припремамо за празник Богојављења и за пијење богојављенске водице.
2. Воздвиженије Часнога Крста, 14/27. септембра:
Пости се исто као и Крстовдан.
3. Усековање главе Светог Претече, 29. августа/11. септембра:
У част Светог Јована Претече и његовог мученичког страдања; овај пост се пости као и ова претходна два дана, осим ако празник падне у суботу или недељу, када једемо уље и вино. У нашем народу постоји благочестиви обичај да се на овај дан ништа не једе из тањира и да се избегава храна и плодови црвене боје, у знак сећања на погубљење св. Претече коме је глава одрубљена и донесена Иродијади на тањиру.
Пост се може држати у току године и у неким другим посебним приликама:
1. У случајевима рата, катаклизми и великог страдања епископ може да наложи пост народу како би се тиме умилостивио Бог.
2. Духовник може да својој духовној деци наложи пост као епитимију из разних разлога.
3. Свети оци саветују пост од пар дана пред крштење, јелеосвећење, свету тајну брака или рукоположење свештеника.
4. У Православној цркви је уобичајен пост пре свете тајне евхаристије, тј. светог причешћа. Обавезно је да се сваки хришћанин који се спрема за свето причешће уздржава од хране, пића, употребе дувана и телесног општења од поноћи претходног дана. Вече уочи св. причешћа треба провести молитвено и у читању Светог Писма и других духовних књига, како бисмо се што потпуније припремили за примање светих тајни. Што се тиче вишедневног поста пред свето причешће, његова дужина и строгост зависе од благослова духовника или парохијског свештеника. Онима који редовно посте све црквене постове по типику и редовно се исповедају, духовници често не одређују дужи период поста пред свето причешће као обавезу. Међутим, пошто највећи број верника наше Цркве не држи редовно и правилно по типику црквене постове и редовно се не исповеда, Црква одређује један строжији период поста „на води”, дакле без употребе уља и алкохола, у трајању до 7 дана пред свето причешће као и обавезну исповест.
Периоди разрешења поста – трапаве седмице
Трапаве седмице су периоди у које Црква разрешава употребу свих врста хране, чак и средом и петком. На тај начин се изражава празнични карактер ових периода који обавезно следе великим празницима.
1. Дванаестодневница је период између два велика непокретна празника, Божића и Богојављења. У све дане овог периода, осим, свакако, Крстовдана када се строго пости, дозвољена је употреба свих врста хране.
2. Светла седмица је период који траје од Васкрса до Томине недеље. Цела ова седмица је празничног карактера. У ове дане је строго забрањен пост. Поред тога у целом периоду Педесетнице, дакле од Васкрса па до Духова забрањен је строги пост „на води”. Ипак среда и петак се не мрсе већ се у те дане може јести вино и уље, а у Среду Преполовљења и Среду Оданија Пасхе и риба.
3. Духовска седмица која траје од празника Духова до Свих Светих и у те дане је дозвољена употреба свих врста јестива, чак и средом и петком због празничног духовданског карактера ове седмице. У периоде разрешења поста можемо условно да убројимо и прве три седмице Триода, дакле, три недеље пре почетка Великог Поста. У току ових седмица се постепено припремамо за Велики пост:

Прве седмице, блуднога сина, имамо разрешење на сва јестива, чак и средом и петком.
Друге, месопусне седмице, мрсимо свим данима осим среде и петка када држимо пост „на води”. На крају ове друге недеље падају тзв. Месне покладе када престајемо да једемо месо и не употребљавамо га више све до Васкрса.
Трећа, сиропусна недеља, је исто тако припремног карактера и у те дане забрањено је једење меса. У току целе ове недеље можемо да једемо рибу, бели мрс и јаја и на дан уочи почетка Великог поста имамо Беле покладе, после чега почиње период поста.

Веома је важно да православни хришћани редовно посте своје славе које падају у посне периоде, као што је нпр. Свети Никола и др. Спремање ових слава на мрсној храни и уз недолично и разуздано весеље сматра се грехом и тиме уместо да светитељу укажемо част и поштовање навлачимо на себе Божји гнев.
Зато, браћо хришћани редовно држимо свети пост. Он ће нам донети много добра и привући ће Божји благослов на наше домове и породице. Бог ће тешко услишити наше молитве уколико их не потпомогнемо својим властитим трудом у посту, молитви и светим врлинама. Не заборавимо, Господу није потребан наш пост и гладовање, већ нама самима како би наша срца омекшала, скрушила се и смирила пред Богом и постала способна да приме Божју благодат и помоћ. Постом изражавамо и своју љубав и веру у Господа, јер само оној који поштује све Господње заповести има истинску љубав према своме Творцу. А, заповест о посту једна је од најважнијих Господњих заповести. Не обраћајмо пажњу на оне који доконо говоре да „грех не улази на уста”. Грех непоштовања поста не лежи у самој храни коју са благодарношћу узимамо, већ и у дрском гажењу заповести Господње о посту и црквених правила која су по надахнућу Светог Духа прописали богоносни оци, светитељи Цркве Христове, и оставили их нама као вечни аманет и незаблудиви пут духовног усавршавања .
Братија манастира Високи Дечани
Извор: Званична страница Српске Православне Цркве: http://www.spc.rs/sr/hrishtshanski_post_1?fbclid=IwAR1aZ2SAcJgQFvEHNGpuHCMHWuharWtVXF_fI4oxR5W6F-8OoIBgGp-1nHs (27. новембар 2019).

+++

The Meaning of Fasting in the Orthodox Church

by Fr. Milan Savich
Fasting is as old as the human race. Fasting was practiced by pagan religions, Judaism and Christianity, and it was generally considered an important element of religious life, although with different practices and understanding. In the ancient religions of the East fasting meant a complete abstention from food for a certain period of time — one day or more. The origin of fasting as a moral discipline, especially among the old pagan religions is very obscure, just as their understanding of God was inadequate and vague.
The monotheistic, God revealed religion of the “Chosen People” knew about fasting. From the Old Testament we learn that God instituted fasting in Paradise when He said: “But of the tree of knowledge of good and evil, thou shalt not eat of it: for in the day that thou eatest thereof thou shalt surely die.” (Gen. 2:17) From this is clear that fasting existed before the “original sin” of Adam and Eve, and it was not ordered as a cure for their sin. The fasting in Paradise consisted of abstaining of certain food — namely of “the fruit of the tree.” The tree of knowledge of good and evil was created by God as well as all other trees in Paradise and, as such, preceded the Satan and his sinful machinations. God’s commandment to Adam and Even not to eat of the particular fruit was issued as a method of man’s discipline of self-control and spiritual growth. This means that the first man in Paradise was not perfect, but was good and capable to improve and develop his spiritual and moral personality.
Fasting understood in this way was practiced both in the Old and New Testament and throughout the entire history of the Church. A noted Orthodox theologian Father Alexander Schmemann, speaking about fasting in the Old and New Testament, saw a great similarity and interdependence between two events in the Bible — one at the beginning of the Old Testament and the other at the beginning of the New Testament. He writes: “The first is the ‘breaking of the fast’ by Adam in Paradise. He ate of the forbidden fruit. This is how man’s original sin is revealed to us. Christ, the new Adam, — and this is the second event — begins by fasting. Adam was tempted and succumbed to temptation. The result of Adam’s failure is expulsion from Paradise and death. The fruit of Christ’s victory is the destruction of death and return to Paradise. It is clear, that in this perspective, fasting is revealed to us as something decisive and ultimate in importance. It is not mere ‘obligation’, a custom; it is connected with the very mystery of life and death, of salvation and damnation.” St. Basil the Great, confirms the above statement by saying: “Because we did not fast, we were chased out of Paradise; let us fast now, so that someday we return there.
We have many shining examples of fasting in the Old and New Testament. Moses fasted forty days before receiving from God the Ten Commandments. The prophet Isaiah has written about fasting centuries before Christ’s coming:
Is not this the fast that I choose, to loose the bonds of wickedness, to undo the thongs of the yoke, to let the oppressed go free…? Is it not to share your bread with the hungry, to bring the homeless poor into your house; when you see the naked to cover him… then shall your light break forth like the dawn … (Isaiah 58)
In the Old Testament fasting is sometimes preparation for the Feast days, but more generally it is a sign of humility before God. Fasting accompanied mourning and repentance. In time of necessity of danger, it was appropriate for an individual or the whole community to fast. Fasting, so to speak, reinforced urgent prayer. How seriously it might be taken up, to the extent that an earnest man of prayer might become weak and think through lack of nourishment, is shown by Psalm 109:24:
My Knees are weak through fasting; and my flesh faileth of fatness.
Fasting in the New Testament was introduced by our Lord Jesus Christ Who gave us a great example of fasting. After His Baptism in the river of Jordan He withdrew into the wilderness where He spend forty days and forty nights in prayer and fasting in preparation for His sacred ministry. Jesus taught his disciples and followers to fast. He told them not to fast like the Pharisees, but when they fast bodily they should be completely natural in their behavior — humble and penitent.
And when ye fast, do not look dismal, like the hypocrites, for they disfigure their faces that their fasting may be seen by men. Truly, I say to you, they have their reward. But when you fast, anoint your head and wash your face that your fasting may not be seen by men, but by your Father Who is in secret. And your Father Who sees in secret will reward you. (Matt. 6:16-18)
Here we should mention that fasting in the Orthodox Church has two aspects: physical and spiritual. The first one implies abstinence from rich food, such as dairy products, eggs and all kinds of meat. Spiritual fasting consists in abstinence from evil thoughts, desires, and deeds. The main purpose of fasting is to gain mastery over oneself and to conquer the passions of the flesh. It is to liberate oneself from dependence on the things of this world in order to concentrate on the things of the Kingdom of God. It is to give power to the soul so that it would not yield to temptation and sin. According to St. Seraphim, fasting is an “indispensable means” of gaining the fruit of the Holy Spirit in one’s life, and Jesus Himself taught that some forms of evil cannot be conquered without it. When the Apostles failed to heal a sick and suffering child, Christ explained that, “This kind (meaning devil) can come out only by prayer and fasting.” (Matt. 12:21) Commenting on this St. John Chrysostom said: “That these are like two wings that carry a person to the heights of God.”
The Apostles of Christ continued in prayer and fasting, and commanded others to do the same. They fasted also as they accomplished their ministries by the power of the Holy Spirit and by prayer, as we reads in the Acts:
Now in the church at Antioch… while they were worshipping the Lord and fasting, the Holy Spirit said, ‘Set apart for me Barnabas and Saul (Paul) for the work to which I have called them.’ Then after fasting and praying they laid their hands on them and sent them off. (Acts. 13:-13)
Today, I think it is safe to say, the practice and idea of fasting is largely ignored. Some people say that God’s people need not fast since we are saved by grace and not by works, and that fasting can easily become hypocritical, done merely for show and for the condemnation of others. Many others generally dismiss fasting as something old-fashioned, simple and naïve. “This is the twentieth century; those rules were made for the past and simpler days.”
Nonetheless, in spite of present practice of most people, we must take the practice of fasting seriously, if for no other reason, then out of respect for other people, throughout Christian history, who have taken it seriously. We all need to develop the habit of saying no to our carnal passions and desires. What we need is self-discipline and self-control. These are acquired only through regular spiritual exercise — namely through fasting.
Fasting is not at all an act of mortification for mortification’s sake. It is not a “little suffering” which is somehow pleasing to God. It is not a punishment which is to be sorrowfully endured in payment for sins. On the contrary, fasting for a Christian, should be a joyful experience, because fasting is a self-discipline which we voluntarily impose upon ourselves in order to become better persons and better Christians. The sin of not fasting is the sin of failing to employ a practice which is absolutely necessary to a sinful person in his struggle to overcome his sins and to gain the love and communion of God.
Fasting is an art fully mastered by the Saints. These holy men and women, who have taken their religion and fasting seriously, can be of great help to us. They offer a number of recommendations for fasting.
1. Fasting is essential for us to regain control over our bodies.
We live in a pluralistic and secularistic society where the Biblical idea of fasting is completely ignored and forgotten. “Gluttony has become a way of life for a fallen man and, it affects every area of live, leaving us wide open to all types of temptation. We all eat too much, and fasting is the only way to end this unnatural obsession with food. Fasting puts food into its proper perspective. We must each in order to live, but we shouldn’t simply live to eat.” St. Isaac of Syria said: “The first commandment given to our nature in the beginning was the fasting from food and in this the head of our race (Adam) fell. Those who wish to attain the fear of God, therefore, should begin to build where the building was first fallen. They should begin with the commandment to fast.”
2. Fasting simplifies our lives.
“By eating less, we can pay attention to more important matters, such as our relationship with God.” Fasting is part of the spiritual life without which the soul perishes, suffocated by the flesh and choked by carnal pleasures. A human being must fast. The effort enlightens the mind, strengthens the spirit, controls the emotions and tames the passions. Thus “a man who strives for salvation… must not allow himself to eat to fullness …” says St. Gregory of Sinai. St. Isaac of Syria says, “Meager food at the table of the pure cleanses the soul of those who partake from all passion … for the work of fasting and vigil is the beginning of every effort against sin and lust … almost all passionate drives decrease through fasting.” An old man in the desert was asked why he was so severe on his body. He answered simply, “If I don’t kill it, it kills me.” By this the holy fathers taught us to be killers of passions and not killers of the body. Partake of everything that is permissible with thanksgiving, to the glory of God and avoid boastful arrogance; but refrain from every excess. (The Monks Callistus and Ignatius, 14c., Directions to Hesychasts.)
3. Fasting “lightens our load” and makes it easier to pray.
“For many people the refusal to fast is just one more excuse to cut themselves off from God. The person who wants to pray better should eat less. This makes the mind and the spirit less sluggish. We are then more capable of lifting our minds and hearts to God.” St. Isaac of Syria says: “As long as man’s mouth is sealed by fasting his mind will meditate on the repentance of his soul.” Even the old Latins knew that “Plenus veter non studet libenter.”
4. Fasting restores discipline to our lives.
“How many of us can honestly say that we are disciplined in spiritual matters as we should be? Fasting may just be the beginning of our journey toward spiritual seriousness, but we all have to start somewhere. We can all see what the lack of real discipline has done to American moral life. The same happens to our own spiritual lives without discipline. Fasting is the beginning of this discipline.” That is why the Canons of the Church Councils — Trullo, Gangra and Laodicia as well as the rules and regulations of Sts. Dionisius, Peter and Timothy of Alexandria — order us to fast. According to Milas, “The Church has introduced fasting in the life of a Christian in order to enable man to live a life of piety and repentance. This regulation is based on the practice of the Church in the Old Testament and the examples of its Founder and the Apostles in the New Testament. The fast days which we must observe are ordered by the Church authorities and, therefore, are obligatory for all, except the sick; if a clergyman disobeys this rule he shall be deposed, and a layman excommunicated.”
5. Another aspect of fasting is abstinence
“Not many parents enjoy the disobedience of their children. God is equally unhappy to see our disobedience in spiritual matters. Fasting encourages obedience to God’s moral commands by making us center our lives around His.” In other words, our fasting should not be self-willed but obedient. When we fast, says Kallistos Ware, “we should not try to invent special rules for ourselves, but we should follow as faithfully as possible the accepted pattern set before us by Holy Tradition.” We should always rely on the spiritual advice of our priest or Father Confessor, as it was practiced in the early centuries of Church life, as Abba Antony said: “I know of monks who fell after much labor and lapsed into madness, because they trusted in their own work and neglected the commandment that says: ‘Ask your father, and he will tell you.” (Deut. 32:7).
6. Fasting ultimately brings about purity of heart.
“The saints teach that for us to purify our hearts we must begin with the control of our bodily desires through fasting. As long as the flesh rules purity of heart will not exist.” In the words of St. John Chrysostom fasting implies not only abstinence from food, but from sins also. “The fast,” he insists, “should be kept not by the mouth alone but also by the eye, the ear, the feet, the hands and all the members of the body: the eye must abstain from impure sights, the ear from malicious gossip, the hands from acts of injustice.” It is useless to fast from food, protests St. Basil, and yet to indulge in cruel criticism and slander: “You do not eat meat, but you devour your brother.” The same point is made in the Triodion, especially during the first week of Lent:
As we fast from food, let us abstain also from every passion… Let us observe a fast acceptable and pleasing to the Lord. True fasting is to put away all evil, to control the tongue, to forbear from anger, to abstain from lust, slander, falsehood and perjury. If we renounce these things, then is our fasting true and acceptable to God. Let us keep the Fast not only by refraining from food, but by becoming strangers to all the bodily passions.
7. Fasting returns us to a “Paradise-like” way of life.
Our forefathers Adam and Eve ate only plants rather than meat or meat products. (Gen. 1:30, 9:3) “When we fast, we voluntarily return to Paradise. We do this not because it is sinful to eat meat, but because we recognize our true homeland, the Kingdom of God, and we want to reinforce this truth in our lives.” Our fasting and self-discipline, then, “signifies a rejection of the world, only in so far as it is corrupted by the fall; of the body, only in so far as it is dominated by sinful passions. Lust excludes love; so long as we lust after other persons or other things, we cannot truly love them. By delivering us form lust, the fast renders us capable of genuine love. No longer ruled by the selfish desire to grasp and to exploit, we begin to see the world with the eyes of Adam in Paradise. Our self-denial is the path that leads to our self-affirmation; it is our means of entry into the cosmic liturgy whereby all things visible and invisible ascribe glory to their Creator.”
8. Finally, fasting is the foundation of and preparation for every spiritual effort.
“Spiritual effort presumes that we are in control of our bodies. Beyond this, fasting is the ideal preparation for spiritual celebration, such as Easter, Christmas, and other Feasts, because when undertaken properly, fasting fills our hearts and minds with the task before us. It concentrates our spiritual energies and makes them more effective.” Thus, when Moses fasted on Mount Sinai (Exod. 34:28) and Elijah on Mount Horeb (Kings 19:8-12), the fast was in both cases linked with a Theophany. The same connection between fasting and the vision of God is evident in the case of St. Peter (Acts 10:9-17) He went up to the housetop to pray about the sixth hour, and he became very hungry and wanted to eat; and it was in this state that he fell into a trance and heard the divine voice. Such is always the purpose of ascetic fasting — to enable us, as the Triodion puts it, to “draw near to the mountain of prayer.”
Prayer and fasting should in their turn be accompanied by almsgiving, by love for others expressed in practical form, by works of compassion and forgiveness. As written in the Triodion:
Knowing the commandments of the Lord,
let this be our way of life:
Let us feed the hungry, let us give the thirsty drink,
Let us clothe the naked, let us welcome strangers,
Let us visit those in prison and the sick.
Then the Judge of all earth will say even to us:
Come, ye blessed of My Father,
inherit the Kingdom prepared for you.
Source: Antiochian Orthodox Christian Archdiocese of North America, http://ww1.antiochian.org/node/50791 (11/27/19)

St. Porphyrios of Kavsokalivia - Свети Порфирије Кавсокаливит
2025-12-02 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
Saint Porphyrios (Bairaktaris) was born in 1906 with the name Evangelos in Evoia, Greece, in the small village of Agios Ioannis (Saint John). As a child he tended to the sheep in the hills, and it is there that he first read the life of Saint John the Hut-Dweller (Commemorated January 15th) which planted the desire of monasticism in his heart. The spark lit by Saint John was fanned when at the age of seven he overheard a conversation about the divine beauty of the Holy Mountain. Eventually he stowed away on a boat to Thessalonica, hoping from there to reach Mount Athos.
On the evening after his arrival, a group of monks gathered at the harbor to take the boat to Mount Athos. One of them noticed the young Porphyrios and asked him where he was going. Porphyrios told the monk that he was going to the Holy Mountain, but lied about the reason as to why. The monk, seeing through this, told Porphyrios to tell any inquirers that he was his nephew and that his mother had passed away, for otherwise he would not be allowed on the mountain since he was still a child.
The monk, whose name was Panteleimon, became his spiritual father and brought him to Kavsokalyvia, a small skete where Panteleimon lived with his brother, the Priest Ioannikos, as fellow monastics. The young Porphyrios loved to carry out the virtue of obedience to his elders, at times being tested by them without even knowing it. When he was fourteen, his elder asked Porphyrios what he was planning to do with his life. The young man told him that he wished to stay on the Mountain. Two or three years later, Porphyrios was tonsured with the name Nikitas.
Once, being obedient to one of his elders against the wishes of the other, Porphyrios went out on a rainy day to collect snails. After hours of filling his sack, and burdened by the wind and cold, Porphyrios found himself suddenly caught in a rockslide and was buried up to his knees. Crying out to the Theotokos he was miraculously delivered, but having suffered badly he developed pleurisy and had to leave Mount Athos to seek medical treatment. The elder who told him to collect the snails profusely apologized, and personally saw Porphyrios off of Mount Athos, kissing him on the forehead in tears.
Porphyrios returned to the village of Agios Ioannis in Evoia where he reunited with his family. He stayed at the monastery of Saint Haralambos, which was near the village Avlonari, until he recovered. his good reputation as a faithful and obedient monk quickly spread and thus caught the attention of the Bishop Fostinis of Kymi. He began to visit Porphyrios frequently, and with the aid of Archbishop Porphyrios III of Sinai (from whom Porphyrios was given his final name), ordained the young monk a deacon and then a priest. Two years later he was made a confessor and would at times hear confessions for multiple days at a time without sleep or food.
His next major ministry was serving as the Chaplain at the Polyclinic Hospital in Athens for roughly 33 years (1940-1973). It was through the well-known Professor of Canon Law, Amilkas Alivizatos, that Porphyrios was assigned to the Church of Saint Gerasimos which was associated with the hospital. During this time he helped many patients spiritually by acting as their father confessor. In addition to his hospital duties, he helped to renew the Church of Saint Nicholas in Kallisia, often having recourse to it during the night to pray by himself or with family.
However, Porphyrios had still been unable to fulfill another dream he shared with his family: founding a monastery. After years of searching, he bought some land upon the top of a hill in Milesi where he later founded The Holy Monastery of the Transfiguration. He remained there for many years before returning to his old cell on Mount Athos where he spent his last years. He departed this life on December 2nd, 1991. Porphyrios was declared a saint by the Ecumenical Patriarchate on November 27th, 2013.
Source: https://www.goarch.org/chapel/saints?contentid=2496 12/14/20
+++
Блажени старац Порфирије рођен је 7. фебруара 1906. године у селу Свети Јован Каристија у близини Аливерије. Његови родитељи су били сиромашни али побожни земљорадници. Отац му се звао Леонида Бајрактарис, а мајка Јелена, кћи Антонија Ламброса.
На крштењу је добио име Евангелос и био је друго од петоро деце својих родитеља. Школу у свом селу похађао је само две године. Учитељ му је већином био болестан, и деца су веома мало научила од њега. Гледајући ту сиромаштину, мали Евангелос је напустио школу; радио је на породичном имању и чувао оно мало стоке што су имали. Радио је од своје осме године. Ради боље зараде, још тако млад прихватио се посла најпре у оближњем руднику угља, а затим у бакалници у Халкиди и у Пиреју.
Отац га је научио Молебном канону Пресветој Богородици и свему што се тиче наше вере, а што је и сам знао. Као дете, Евангелос се брзо развијао. Причао нам је и сам да се почео бријати од своје осме године. Од најранијег узраста био је озбиљан, марљив и ревностан, и изгледао је старији од својих вршњака.
Монашки призив
Док је чувао овце, али и док је радио у бакалници, сричући је читао житије светог Јована Каливита; тако је осетио жељу да следи пример овог подвижника. Много пута кретао је пут Свете Горе, али се из разних разлога враћао кући. Коначно, кад му је било дванаест година, са одлучном жељом да стигне куд је намерио, он поново крене на пут. Господ благослови његов наум, и он дође на Свету Гору.
Господ, Који промишља о свему и управља нашим животом, тако је уредио ствари да на броду који је пловио од Солуна до Свете Горе, Евангелос сретне свог будућег старца, јеромонаха и духовника Пантелејмона. Овај га још на броду прими у своју духовну заштиту; пошто улаз на Свету Гору није био дозвољен малолетницима, духовник га представи као свог нећака и тако га уведе.
Његов старац, отац Пантелејмон, одвео га је до Кавсокаливије, до испоснице Светог Георгија, у којој се подвизавао са својим братом по мајци, оцем Јоаникијем. У тој испосници раније се подвизавао и добрознани монах преподобни хаџи-Георгије.
Тако је отац Порфирије истовремено добио два духовника; према обојици је имао крајњу, беспоговорну и радосну послушност. Ревносно се предао добровољном подвигу, а жалио се само на то што његови духовници нису од њега тражили још већи подвиг. Нису нам довољно познате његове духовне борбе јер нам о њима није говорио. На основу штурих Старчевих речи, упућених само неколицини духовне деце, можемо закључити да је његов подвиг био непрестан, напоран, радостан и тежак. Ходао би, на пример, бос по снегу и по каменитим стазама. Спавао је врло мало, и то на поду, покривен само једном плахтом, и покрај отвореног прозора чак и кад је падао снег. Наг од појаса навише, правио је много метанија да га не би савладао дремеж. Бавио се дрводељем, секао дрва, сакупљао пужеве, на леђима теглио земљу из велике даљине како би на кршевитом терену око испоснице Светог Георгија направио врт. За све то време, сабирао је своју пажњу на читања и тропаре из светих служби и учио их напамет. Штавише, пошто је, приликом обављања рукодеља, наизуст понављао свештена Јеванђеља, у његов ум се није могла уселити испразна и рђава помисао. По властитим речима којима је описивао свој тадашњи живот, био је „вечно у покрету“.
Основно и најзначајније обележје његовог подвига није био само телесни напор, него свеобухватна послушност старцу, апсолутна зависност од њега, потпуно нестајање његове воље у вољи старчевој; преданост старцу препуна љубави, поверења и дивљења, поистовећивање са њим. У томе је тајна, у томе је кључ; овде откривамо оно што је суштинско и што је значајно.
Тако је овај необразовани дечак, са два разреда основне школе, слушајући са пламеном љубављу свештене речи које су говориле о нашем вољеном Христу, користећи се речником, како је сам говорио, самога Светога Писма и тумачећи непознато познатим, успео да за кратко време научи оно што ми у школама и на универзитетима, уз помоћ књига и учитеља, у удобности, али без жара, не научимо за цео живот.
Не знамо тачно када, али изгледа убрзо после доласка на Свету Гору, пострижен је за монаха и добио име Никита.
Посета божанске благодати
Није чудо што је божанска благодат видљиво почивала на овом младом монаху препуном ревности, који је био преиспуњен љубављу Христовом и који никад није жалио труда и подвига.
Била је зора, и средишња црква у Кавсокаливији још увек је била закључана. У једном углу припрате, монах Никита је чекао да зазвоне звона и да се отвори црква. После њега у припрату ступи стари монах Димас, некадашњи руски официр, коме је било око деведесет година; био је то велики подвижник и тајни светитељ. Пошто не виде никога, старац помисли да је сам, те поче да прави велике метаније и да се моли пред затвореним дверима наоса.
Божанска благодат се разливала од преподобног старца Димаса и обливала млађаног Никиту, који тада беше спреман да је прими. Осећања која обузеше младића не могу се описати. После свете Литургије и светог Причешћа, млади монах Никита је био толико усхићен да је, идући ка својој испосници, раширио руке и гласно повикао: „Слава Теби, Боже! Слава Теби, Боже! Слава Теби, Боже!“
После посете божанске благодати, дошло је до темељне промене душевних и телесних својстава млађаног монаха Никите. Та промена је дошла од деснице Свевишњега. Одевен је у силу са висине и стекао натприродне благодатне дарове.
Први знак присуства благодатних дарова указао се кад је из велике даљине „видео“ своје старце, који су се враћали издалека. „Видео“ их је тамо где су били иако нису били доступни људском оку. Исповедио је то оцу Пантелејмону, који га посаветова да буде опрезан и да о овоме ником не прича. Ових савета Никита се држао све док није добио другачију заповест.
За овим даром уследили су и други. Његова чувства су постала осетљива до несхватљиве мере, а човечанске моћи су се развиле до крајности.
Могао је да слуша и да распознаје птичије и животињске гласове, тако да је разазнавао и њихово порекло и њихов смисао. Могао је да осети мирисе са велике удаљености. Распознавао је и разликовао мирисе и њихов састав. Из велике даљине разликовао је мирисе појединог цвећа. После скрушене молитве, могао је да „види“ у дубину земље и у небески хаос; да „гледа“ кроз воду и кроз каменито тло, да проналази изворишта нафте, радио-енергије, закопана археолошка налазишта, скривене гробнице, пукотине у дубини земље, подземне изворе, изгубљене иконе, да „види“ призоре који су се одиграли вековима раније, да „чује“ молитве које су упућиване, да „види“ добре и зле духове, саму људску душу… да „види“ баш све. Пробао је воду из дубине земље и мерио оно што је недоступно. Питао је стене, и оне су му причале о духовним борбама подвижника који су живели пре њега. Гледао је, и погледом исцељивао. Додиривао је, и додиром лечио. Молио се, и молитва је постајала делатна. Но, никад није помишљао да те Божије дарове употреби за властиту корист. Никад се није молио да се и сам излечи од болести. Никад није пожелео да стекне некакву корист од знања које му је божанска благодат даровала.
Кад би се користио својим даром расуђивања, откриле би му се скривене стране људских помисли. Уз помоћ благодати Божије, био је у стању да истовремено види прошлост, садашњост и будућност. Потврђивао је да је Бог свезнајући и свемогућ. Посматрао је и дотицао творевину по свим крајевима васељене, све до дубине човечије душе и историје. Речи апостола Павла: „Духован све испитује, а њега самог нико не испитује“ (I Кор. 2,15), у случају старца Порфирија биле су истините. Он је, наравно, ипак био човек, а благодатни дар који је примао, потицао је од Бога, Који из Њему познатих разлога понекад и не открива све.
Живот унутар божанске благодати, међутим, за нас представља непознаницу и тајну. Стога би сваки даљи разговор на ту тему изгледао као произвољно бављење оним што нам је недоступно. Ову чињеницу Старац је увек наглашавао пред онима који би његове могућности приписивали нечему другом, а не благодати Божијој. Понављао је и понављао: „То није наука; није вештина; то је благодат“.
Повратак са Свете Горе
Пошто је Никита и после посете божанске благодати наставио свој подвиг са усрдном ревношћу, смирењем и невиђеном жељом за учењем, Господ је хтео да Свог младог ученика постави за учитеља и пастира Свог словесног стада. Јер, искушао га је, одмерио, и нашао да је достојан.
Монах Никита никад – баш никад – није помишљао да напусти Свету Гору и да се врати у свет. Његова пламена божанска љубав према Христу, нашем Спаситељу, подстицала га је да жели и да сања да се обрете у правој пустињи, где ће бити сам са вољеним Христом.
Но, скупљајући пужеве по стеновитим литицама, претходно већ исцрпљен од непрекидних натчовечанских подвига, добио је тежак плеуритис. То је приморало његове духовнике да му заповеде да се настани у неком манастиру изван Свете Горе како би се опоравио. Он их послуша и врати се у свет, али чим му је било мало боље, вратио се у своју испосницу. Међутим, поново се разболи, и зато га духовници, са великом тугом, заувек пошаљу у свет.
Тако га, као младића од деветнаест година, налазимо у манастиру Светог Харалампија, у близини његовог родног села. Он је и овде наставио са својим светогорским правилом, само што је био присиљен да ограничи пост све док се његово здравље не буде поправило.
Рукоположење у чин свештеномонаха
Једном приликом у посету манастиру дође архиепископ Синаја Порфирије Трећи. На основу разговора са Никитом, Архиепископ запази колико је овај младић украшен врлином и благодатним даровима; био је толико задивљен да га је 26. јула 1927. године, на празник Свете Параскеве, рукоположио у ђаконски чин. Већ сутрадан, на празник Светог Пантелејмона, произвео га је у чин свештеника, прибројао га Синајском манастиру, и наденуо му име Порфирије. Рукоположења су обављена у епископском параклису свете Митрополије каристијске, уз саслужење њеног тадашњег митрополита Пантелејмона Фостиниса. Старац Порфирије је тада имао само двадесет једну годину.
Духовник
После тога, митрополит каристијски Пантелејмон поставља га званичним писменим указом на дужност духовника. Нови подвиг, односно нови „талант“ који му је дат, Старац је извршавао усрдно и трудољубиво. Изучавао је „Приручник за исповеднике“, но кад је покушао да дословце примењује оно што у њему пише у погледу епитимија, схватио је да његов однос према сваком вернику мора бити засебан, због чега се нашао у великој невољи. Одговор је, међутим, пронашао код светог Василија Великог, који саветује: „Све ово пишемо како бисте могли окусити плодове покајања. Наиме, о појединим случајевима не расуђујемо по времену које треба утрошити, него по начину покајања“ (Писмо 217, бр. 84). Усвојио је овај савет и примењивао га. Чак је и у својој дубокој старости млађе духовнике подсећао на ову поруку.
Сазревајући на тај начин, млади јеромонах Порфирије је, уз помоћ благодати Божије, ваљано обављао дужност духовника у Евији до 1940. године. Свакодневно је примао на исповест велики број верника; дешавало се, понекад, да исповести слуша сатима без прекида. Јер, глас о њему као духовнику, зналцу душе и поузданом саветнику, врло брзо се проширио по читавој околини, те се мноштво света сливало у његову исповедаоницу у манастиру Левкон, у близини Авлонарија на Евији. Понекад је чак бивао приморан да проводи читав дан и ноћ, без предаха и без одмора, у испуњавању ове свете дужности и Тајне. Онима који су код њега долазили, помагао је и својим даром прозорљивости, чиме их је доводио до самопознања, до искрене исповести и до живота у Христу. Тим истим благодатним даром разоткривао је сплетке ђавола и спасавао душе из његових замки и лукавштина.
Архимандрит
Године 1938. митрополит Каристије одликовао га је звањем архимандрита: „…као наградом за твоје службовање, које си до данас као духовни отац обављао у Цркви, и за ваљану наду коју наша света Црква гаји према теби“, како дословно пише у документу (92/10-2-1938) реченог митрополита. Заиста, благодаћу Божијом, те наде су се обистиниле.
Парох у Цакеји и у манастиру Светог Николе у Ано Ватији на Eвuju
Митрополит га је на неколико месеци поставио за пароха у село Цакеју на Евији. Неки старији мештани тог села и данас чувају драге успомене на његов краткотрајни боравак. Године 1938. налазимо га у опустелом и разрушеном манастиру Светог Николе у Ало Ватији, који припада митрополији Халкиде. Претходно је напустио манастир Светог Харалампија јер је овај претворен у женски манастир.
У пустињи атинске Омоније
Док се пошаст Другог светског рата приближавала Грчкој, предобри Господ је Свог верног слугу Порфирија регрутовао за нову службу како би био ближе свом напаћеном народу. Дана 12. октобра 1940. године, поверена му је дужност привременог пароха у параклису Светог Герасима у Атинској поликлиници, која се налази покрај Омоније, у самом срцу Атине. Сам Старац је тражио да му буде додељено ово место, јер је из велике и силне љубави према напаћеним људима желео да се налази уз њих, у тешким тренуцима њиховог живота – кад патња и болест и близина смрти чине безвредним све остале наде осим наде у Христа.
За место пароха у болничком параклису постојао је још један кандидат, и то са изузетним препорукама, но Господ је просветлио управника Поликлинике да се определи за по светским мерилима неписменог, а по Богу смиреног и умилног
Порфирија. Због оваквог избора управник се касније радовао и задивљено говорио: „Нашао сам савршеног свештеника, каквог Христос жели“.
У овој Поликлиници Старац је вршио своју дужност читавих тридесет година као активни парох, а затим три године добровољно, како би одговорио на захтеве своје духовне деце која су га тражила. Подвизавао се укупно тридесет три године у пустињи Омоније (Омонија је најпознатији атински трг у строгом центру Атине. Ове речи су успела игра речи којом се многољудни атински трг назива пустнњом у духовном смислу.), како је сам говорио, уместо у пустињи Свете Горе, како је желела његова душа.
Поред тога што је обављао свештеничку дужност, којој је приступао савршено благочестиво и предано, вршећи црквена богослужења са чудесним „благољепијем“, исповедајући, пружајући утеху и исцељујући душевне, а често и телесне „недуге“ болесника, Старац је био духовник свима који су долазили к њему.
“…Потребама мојим и оних који су са мном били, послужише oвe руке моје“ (Дел. ап. 20,34)
Због недостатка формалних квалификација потребних за ово место, старац Порфирије је, као парох Поликлинике, примао незнатну плату, која није била довољна да издржава себе, своје родитеље и неколицину блиских рођака о којима се старао. Зато је био принуђен да зарађује за живот, те је заједно са њима основао фарму живине, а затим и продавницу тканина. Поврх тога, из ревности према таинственом савршавању светих богослужења, дао се на састављање аромата. погодних за производњу тамјана коришћеног у богослужењу; у овоме је имао нарочитог успеха. Седамдесетих година је чак остварио оригиналан проналазак: сјединио је угаљ са аромом тамјана и кадио је само тим посебним спорогорућим угљем, који је испуштао диван мирис. Но, како се чини, појединости тог проналаска није ником открио.
Године 1955. од манастира Пендели изнајмио је манастирчић Светог Николе заједно са његовим имањем, које је систематски и трудољубиво обрађивао са намером да на њему подигне манастир, који је на крају подигао на другом месту. Поправио је изворе, уредио мрежу за наводњавање, засадио много дрвећа и трактором којим је сам управљао, обрађивао земљу. Уза све ово, обављао је своју даноноћну парохијску и исповедничку дужност.
Нарочито је ценио рад, и себи није допуштао предах знајући из искуства – а не из књига – оно што пише ава Исак Сирин: „Бог и анђели Његови налазе радост у немаштини, а ђаво и његови сарадници у беспослици“.
Године 1970, напунивши тридесет пет година службовања, добио је малу пензију, па је и формално напустио своју службу у Поликлиници.
“Сила се моја у немоћи показује савршена“ (II Kop. 12,9)
Осим оне првобитне болести, због које је и био приморан да напусти Свету Гору, и због које је његова лева страна била врло осетљива, старац Порфирије је повремено подносио и многе друге болести.
Пред крај његовог службовања у Поликлиници, оболели су му бубрези, а оперисан је са великим закашњењем јер је упркос својој болести неуморно радио. Пошто је био послушан „све до смрти“, послушао је чак и управника Поликлинике, који му је наложио да одложи операцију како би могао да служи у дане Страсне седмице. Исход је био тај да је пао у кому, тако да су лекари обавестили његове рођаке да се постарају за његов погреб. Но, вољом Божијом, и против свих лекарских очекивања, Старац се вратио у живот по телу како би наставио да служи народу Цркве.
Пре ове болести Старац беше поломио ногу; сам нам је причао о томе како се том приликом о њему на чудесан начин старао свети Герасим, у чијој је црквици у Поликлиници служио.
Поврх тога, од силног терета који је дизао у својој кући у Турковунији, где је годинама живео, добио је килу, која га је веома мучила све до кончине.
Августа 1978. године, у манастиру Светог Николе у Калисији, претрпео је срчани удар и хитно био пребачен у болницу „Хигија“, где је провео двадесет дана. Кад је напустио болницу, наставио је опоравак у кућама неколицине своје духовне деце у Атини.
Касније, кад је већ био настањен у импровизованој кућици у Милесију, у метоху манастира који је сам основао, подвргнут је операцији катаракте на левом оку. Но, грешком лекара, око је оштећено, тако да је неколико година касније Старац потпуно ослепео на то око. Током операције лекар му је, без његовог пристанка, дао велику дозу кортизона иако је Старац био осетљив на лекове, а нарочито на кортизон. Ово је имало тешке последице: после неког времена Старац је задобио унутрашња крварења која су трајала око три месеца. Због тих крварења није могао да се храни на уобичајен начин; одржавао се у животу тако што је узимао само неколико кашика млека и воде за читав дан. Услед тога доспео је до такве исцрпљености да није могао ни да седи усправно. Примио је бар дванаест инфузија, и то све у свом уточишту у Милесију. Но, иако већ беше ступио на сам праг смрти, уз помоћ благодати Божије Старац је ипак преживео.
Његово телесно здравље је отада било потпуно нарушено, али он је наставио да обавља дужност духовног саветника, а колико је могао, у мањем обиму, и исповедника. При том је често трпео ужасне болове, или је имао друге тегобе са својим здрављем. Вид му је све више слабио, док 1987. године није сасвим ослепео.
Временом је људима упућивао све мање поука и савета, а све више се предавао молитви за њих. Молио се тихо, са пуно љубави и смирења, за све који су тражили његове молитве и божанску помоћ. Са великом духовном радошћу посматрао је како божанска благодат делује на њих. Тако је старац Порфирије постао опипљиви пример човека кога апостол Павле описује речима: „Сила се моја у немоћи показује савршена“ (II Кор. 12,9).
Старац оснива женски манастир
Старац Порфирије је одавно имао жељу да оснује манастирску тиховалницу у којој би најпре живела група побожних жена, његових верних духовних кћери. Наиме, Старац се беше заветовао Богу да их неће оставити саме чак ни када напусти овај свет, јер су му оне током много година биле верне помоћнице. У тај манастир би, касније, могла да ступи свака жена која би желела да се посвети Господу.
Почетком 1980. године настанио се на имању у Милесију, које је купио како би на њему био подигнут метох овог манастира. Више од годину дана живео је у покретној кућици, под веома тешким условима, нарочито зими. После тога, настанио се у малој и скромној кући у којој је преживео читаву муку непрекидних тромесечних стомачних крварења, и у којој је примио многобројне трансфузије крви коју су му са много љубави давала његова духовна деца.
Године 1980. почели су радови на подизању манастира, које је Старац помно пратио. Радове је плаћао уштеђевином коју су он и његови рођаци током година сакупљали управо у ову сврху; истовремено, помогло му је мноштво његове духовне деце.
Подиже храм Преображења Господњег
Сва његова љубав према ближњима била је усредсређена на то да их доведе до радости преображења по Христу. Попут апостола Павла, молио је нас, своју сабраћу: „Не саображавајте се овоме веку, него се преображавајте обновљењем ума свога, да искуством познате шта је добра и угодна и савршена воља Божија“ (Римљ. 12,2). Јер, желео је да нас доведе до стања у коме је сам живео и у коме „сви ми који откривеним лицем одражавамо славу Господњу, преображавамо се у тај исти лик, из славе у славу, као од Духа Господа“ (II Kop. 3,18).
Због тога је свој манастир назвао Преображење, а желео је да и манастирска црквица буде посвећена Преображењу.
Припрема свој повратак на Свету Гору
По свом расположењу, старац Порфирије никада није напустио Свету Гору. Никакав разговор није га привлачио више од приче о Светој Гори, а посебно о Кавсокаливији. Чак је, током дугог низа година, на име једног свог послушника тамо поседовао испосницу, коју је повремено посећивао.
Током последње две-три године свог овоземаљског живота, Старац је често говорио о својој припреми, односно о одговору који ће дати „на Страшном судишту“ Божијем. Издао је строге налоге да, уколико се деси да се упокоји овде, изван Свете Горе, његово тело буде тихо пренесено у Кавсокаливију и тамо сахрањено. Најзад је донео одлуку да се тамо још за живота пресели; у вези са тим наводио је причу из Старечника: „Осетивши да му је кончина близу, један старац припреми себи гроб, па рече свом послушнику: ,Чедо моје, стене су клизаве и стрме, па можеш и сам упасти у гроб док мене будеш спуштао. Помози да се спустим сада, док сам још жив’. И заиста, послушник му поможе, те се старац пружи у гроб и мирно предаде своју душу“.
На навечерје празника Свете Тројице 1991. године, пошто је најпре отишао у Атину, исповедио се свом престарелом и болешљивом духовнику и добио отпуст, Старац се упутио својој испосници на Светој Гори. Настанио се у њој и очекивао своју кончину, припремајући се за „добар одговор“ пред Богом.
Кад је, по његовом налогу, за њега ископан дубок гроб, Старац је свом духовном чеду издиктирао опроштајно писмо упућено свој његовој духовној деци. Ово писмо, датирано 4. (по старом календару) и 17. (по новом) јуна 1991. године, пронађено је заједно са његовом монашком одећом намењеном за погреб. Оно садржи још један доказ његовог бесконачног смирења.
Старац је напустио Атику са скривеном намером да се више на њу не враћа. Са поједином духовном децом разговарао је на такав начин да су могли наслутити да га виде последњи пут.
Пред крај свог живота у телу био је забринут неће ли, можда, љубав његове духовне деце омести његову жељу, навикнуту на послушност и покорност. Стога је једном свом послушнику на Светој Гори рекао: „Ако затражим од тебе да ме одвезеш у Атину, ти ме спречи – то ће бити искушење“. Заиста, многи његови пријатељи су тада правили разне планове како би га вратили у Атину јер се и зима приближавала, а његово здравствено стање се погоршавало.
Уснуо у Господу
Добри Бог, Који поступа по жељама оних који Га се боје, испунио је и ову жељу старца Порфирија. Удостојио га је блажене кончине у крајњој смерности и незапажености; био је окружен само својим послушницима са Свете Горе, који су се молили заједно са њим. Последње ноћи свог овоземаљског живота Старац се исповедио и молио умносрдачном молитвом, док су послушници, по његовом упутству, читали псалме и Канон на исход душе; затим су изговарали кратку молитву: „Господе Исусе Христе, помилуј ме“, све док нису испунили правило за монаха великосхимника.
Са великом љубављу послушници су му пружали телесну и духовну утеху која му је била потребна. Могли су чути његове преподобне усне како шапућу последње речи које су изашле из његових честитих уста; биле су то исте оне речи Христове архијерејске молитве: „…Да сви буду једно“ (Јов. 17,21).
Предходно су га чули како понавља једну једину реч; то је реч која се налази на крају Новог Завета, на крају свештеног Откривења светог Јована Богослова: „Дођи“ („Да, дођи, Господе Исусе!“ Откр. 22,20).
И Господ, преслатки Исус, је дошао. Преподобна душа старца Порфирија напустила је тело у 4 сата и 30 минута ујутру 2. децембра 1991. године и упутила се ка небу.
Старчево честито тело, одевено у монашку одећу, положено је у Саборни храм Кавсокаливије. Током читавог дана тамошњи оци су, по монашком обичају, читали Јеванђеља, а током ноћи служили су свеноћно бденије. Све се одвијало у складу са Старчевим подробним усменим упутствима, која су и записана, како би се избегла свака могућа грешка.
У рану зору 3. децембра 1991. године, земља је покрила часно тело преподобног Старца, у присуству само неколико отаца свештеног скита Кавсокаливије. Вест о његовом престављењу је, у складу са Старчевом жељом, тек тада саопштена.
Био је то час кад се небо на истоку руменило због долазећег дана; за многе душе овај призор представља символ Старчевог преласка из смрти у светлост и живот.
Кратак осврт
Најважнија особина старца Порфирија, током читавог његовог овоземаљског живота, било је његово крајње смирење. У корак са њим ишла је и Старчева савршена послушност, пламена љубав, без роптања трпљење неподношљивих болова; красило га је мудро расуђивање, несхватљиви дар провиђања, бесконачна љубав према учењу, неисцрпно стручно познавање разних тема (дар његовог великог труда по Богу, а не оскудног световног труда), неисцрпна трудољубивост и марљивост, непрекидна, смирена и, управо због тога, делатна молитва. Старца је красило и чисто православно поимање, без икаквог фанатизма; живо, али углавном неприметно и ненаметљиво занимање за проблеме Цркве; успешни савети, разноврсност његових поука, дуготрпељивост духа, дубока побожност, богодолична свечаност богослужења, која је вршио уз велико старање о томе да његов велики допринос остане неприметан.
Уместо епилога
“ Онога који долази мени,нећу истерати напоље “ (Јов. 6,37).
По узору на апостола Павла, старац Порфирије је читавог свог живота примао све који су му долазили; бивао је свима све, да како год неке спасе (I Kop. 9,22).
Кроз његову скромну монашку келију пролазили су свети подвижници и грешни злочинци, православни хришћани и инославни или иноверни, незнатни људи и познате личности, богати и сиромашни, неписмени и образовани, мирјани и свештенство свих ступњева. Свима је, ради њиховог спасења, пружао љубав Христову.
Био је крајње послушан Цркви, без чијег одобрења ништа није чинио. Знао је из искуства, у Духу Светоме, да епископи, као наследници апостола, јесу носиоци божанске благодати независно од њихове личне врлине. Наиме, чувствено је осећао присуство божанске благодати и могао да уочи кад делује, а кад не. Сликовитим речима је наглашавао да се благодат супротставља гордим праведницима, али не и скрушеним грешницима. Из тих разлога није се саглашавао са поступцима који изазивају расколе и сукобе унутар Цркве, нити са нападима на њене епископе. Увек је саветовао да се решења унутар-црквених проблема траже у Цркви и од Цркве, и то кроз молитву, смирење и покајање. Боље је, говорио је он, да грешимо у Цркви, него да исправно поступамо изван ње.
„Стојте у једном духу, једнодушно борећи се за веру јеванђеља“ (Филип. 1,27).
Старац је проповедао да основни елемент духовног живота у Христу, велику тајну наше вере, представља јединство у Христу, односно осећање поистовећености са својим братом. То значи да један другоме носимо терет, да доживљавамо другога као самога себе; да кажемо: „Господе Исусе Христе, помилуј ме“, при чему у том „ме“ читава његова мука и патња постаје наша; да страдавамо као што он страдава, да се радујемо као што се он радује, да његов пад буде наш пад, и да његово усправљање буде и наше усправљање.
Управо зато његове последње речи, последње обраћање Богу, последња молитва и највећа жеља беше да сви „буду једно“. За тим је патио, за тим је чезнуо, за то се молио.
Колико ли је само проблема решено и колико ли је греха избегнуто на тај начин! Пао је мој брат? Па ја сам пао! Како да га осуђујем, кад сам ја кривац? Успео је мој брат? Ја сам успео. Како да му завидим, кад сам и сам на добитку?
Знао је Старац да управо овде ђаво против нас води велику битку јер је ту наша слаба тачка. Истичемо властиту вољу, издвајамо своје место у односу на другога – желимо да само ми избегнемо последице његових дела, односно да се ми спасемо без њега. Кад, међутим, у нама преовладава такав дух, нема нам спасења. Треба, наиме, да желимо да се спасемо заједно са свима, да, попут Светитеља Божјег, кажемо: „Господе, ако не спасеш и све њих, онда и мене избриши из књиге живота“; или да заједно са Апостолом Христовим кажемо: „Желео бих да ја сам будем одлучен од Христа за браћу своју, сроднике моје по телу“ (Римљ. 9,3).
То је љубав; то је сила Христова; то је суштина Божија. То је и царски пут духовног живота: да љубимо Христа, Који је „све“, љубећи сву браћу Његову, и оне „најмање“ за које је Он умро.
***
Свети Синод Константинопољске Патријаршије донео је 27. новембра 2013. године одлуку о канонизацији старца Порфирија.
За датум литургијског спомена преподобног Порфирија установљен је 2. децембар, дан његовог упокојења.
Преузето из књиге „Подвижник љубави – прозорљиви чудотворац“,
Нови Сад 2003.
Извор: http://www.spc.rs/sr/prepodobni_porfirije_kavsokalivit_5 12/14/20

Akathist +++ Акатист
2025-12-02 17:00 - 18:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Great Vespers with the Blessing of the Loaves +++ Вечерње са петохљебницом
2025-12-03 17:00 - 18:00 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States

Entry of the Mother of God in the Temple – Ваведење Пресвете Богородице
2025-12-04 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE ENTRY INTO THE TEMPLE OF THE MOST-HOLY THEOTOKOS
When the Most-holy Virgin Mary reached the age of three, her holy parents Joachim and Anna took her from Nazareth to Jerusalem to dedicate her to the service of God according to their earlier promise. It was a three-day journey from Nazareth to Jerusalem but, traveling to do a God-pleasing work, this journey was not difficult for them. Many kinsmen of Joachim and Anna gathered in Jerusalem to take part in this event, at which the invisible angels of God were also present. Leading the procession into the Temple were virgins with lighted tapers in their hands, then the Most-holy Virgin, led on one side by her father and on the other side by her mother. The virgin was clad in vesture of royal magnificence and adornments as was befitting the “King’s daughter, the Bride of God” (Psalm 45:13-15). Following them were many kinsmen and friends, all with lighted tapers. Fifteen steps led up to the Temple. Joachim and Anna lifted the Virgin onto the first step, then she ran quickly to the top herself, where she was met by the High Priest Zacharias, who was to be the father of St. John the Forerunner. Taking her by the hand, he led her not only into the Temple, but into the “Holy of Holies,” the holiest of holy places, into which no one but the high priest ever entered, and only once each year, at that. St. Theophylact of Ohrid says that Zacharias “was outside himself and possessed by God” when he led the Virgin into the holiest place in the Temple, beyond the second curtain–otherwise, his action could not be explained. Mary’s parents then offered sacrifice to God according to the Law, received the priest’s blessing and returned home. The Most-holy Virgin remained in the Temple and dwelt there for nine full years. While her parents were alive, they visited her often, especially Righteous Anna. When God called her parents from this world, the Most-holy Virgin was left an orphan and did not wish to leave the Temple until death or to enter into marriage. As that would have been against the Law and custom of Israel, she was given to St. Joseph, her kinsman in Nazareth, after reaching the age of twelve. Under the acceptable role of one betrothed, she could live in virginity and thus fulfill her desire and formally satisfy the Law, for it was then unknown in Israel for maidens to vow virginity to the end of their lives. The Most-holy Virgin Mary was the first of such life-vowed virgins, of the thousands and thousands of virgin men and women who would follow her in the Church of Christ.
+++
ВАВЕДЕЊЕ ПРЕСВЕТЕ БОГОРОДИЦЕ
Када се Пресветој Дјеви Марији навршише три године од рођења, доведоше је родитељи њени свети, Јоаким и Ана, из Назарета у Јерусалим, да је предаду Богу на службу према ранијем обећању своме. Три дана пута има од Назарета до Јерусалима; но идући на богоугодно дело тај пут не беше им тежак. Сабраше се и многи сродници Јоакимови и Анини, да узму учешћа у овој светковини, у којој узимаху учешћа невидљиво и ангели Божји. Напред иђаху девице са запаљеним свећама у рукама, па онда Пресвета Дјева, вођена с једне стране оцем својим а с друге мајком. Беше Дјева украшена царским благољепним одећама и украсима, како и приличи кћери царевој, невести Божјој. За њима последоваше множина сродника и пријатеља, сви са запаљеним свећама. Пред храмом беше 15 степена. Родитељи дигоше Дјеву на први степен, а она онда сама брзо узиђе до врха, где је срете првосвештеник Захарија, отац св. Јована Претече, и узевши је за руку уведе је, не само у храм, него у Святая святыхъ, у Светињу над Светињама, у коју нико никада не улажаше осим архијереја, и то једанпут годишње. Св. Теофилакт Охридски вели, да је Захарија „ван себе био и Богом обузет“ када је Дјеву уводио у најсветије место храма, иза друге завесе, иначе се не би могао овај поступак његов објаснити. Тада родитељи принесоше жртву Богу, према закону, примише благослов од свештеника, и вратише се дома, а Пресвета Дјева оста при храму. И пребиваше она при храму пуних 9 година. Док јој беху родитељи живи посећиваху је често, а нарочито блажена Ана. Када пак родитељи њени беху Богом одазвани из овога света, Пресвета Дјева оста као сироче, и не жељаше никако до смрти удаљавати се из храма нити ступати у брак. Како то беше противно и закону и обичају у Израиљу, то она по навршетку 12 година би дата св. Јосифу, сроднику своме у Назарет, да под видом обручнице живи у девствености, те тако и да своју жељу испуни и привидно закон задовољи. Јер у то време не знаде се у Израиљу за девојке завештане на девство до краја живота. Пресвета Дјева Марија беше прва таква доживотно завештана девојка, и њој после следоваху у цркви Христовој хиљаде и хиљаде девственица и девственика.

Holy Great-Martyr Catherine - Света Великомученица Екатерина
2025-12-07 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HOLY GREAT-MARTYR CATHERINE
Catherine was the daughter of King Constus. After the death of her father, she lived with her mother in Alexandria. Her mother was secretly a Christian who, through her spiritual father, brought Catherine to the Christian Faith. In a vision, St. Catherine received a ring from the Lord Jesus Himself as a sign of her betrothal to Him. This ring remains on her finger even today. Catherine was greatly gifted by God and was well educated in Greek philosophy, medicine, rhetoric and logic. In addition to that, she was of unusual physical beauty. When the iniquitous Emperor Maxentius offered sacrifices to the idols and ordered others to do the same, Catherine boldly confronted the emperor and denounced his idolatrous errors. The emperor, seeing that she was greater than he in wisdom and knowledge, summoned fifty of his wisest men to debate with her on matters of faith and to put her to shame. Catherine outwitted and shamed them. In a rage, the emperor ordered all fifty of those men burned. By St. Catherine’s prayers, all fifty confessed the name of Christ and declared themselves Christians before their execution. After Catherine had been put in prison, she converted the emperor’s commander, Porphyrius, and two hundred soldiers to the true Faith, as well as Empress Augusta-Vasilissa herself. They all suffered for Christ. During the torture of St. Catherine, an angel of God came to her and destroyed the wheel on which the holy virgin was being tortured. Afterward, the Lord Jesus Christ Himself appeared to her and comforted her. After many tortures, Catherine was beheaded at the age of eighteen, on November 24, 310 A.D. Milk, instead of blood, flowed from her body. Her miracle-working relics repose on Mount Sinai.
+++
СВЕТА ВЕЛИКОМУЧЕНИЦА ЕКАТЕРИНА
Ћерка цара Консте. По смрти оца живела с мајком својом у Александрији. А мајка јој беше потајна хришћанка, која преко свог духовног оца приведе и Екатерину вери Христовој. У једној визији св. Екатерина прими прстен од самог Господа Исуса, у знак обручења Њему. Тај прстен до данас стоји на руци њеној. Беше Екатерина врло даровита од Бога и врло добро школована у грчкој философији, медицини, риторици и логици, а при том беше и необичне лепоте телесне. Када злочестиви цар Максенције сам приношаше жртве идолима и наређиваше другима да и они то чине, св. Екатерина изађе смело пред цара и изобличи идолопоклоничку заблуду његову. Видећи је цар јачу од себе у мудрости и знању, позва 50 најмудријих људи, да се с њом препиру о вери и да је посраме. Но Екатерина њих надмудри и посрами. Разјарени цар нареди да се свих 50 мудраца сагоре у огњу. Ови мудраци, по молитви св. Екатерине, пред смрт сви исповедише име Христово и објавише себе хришћанима. Када мученица беше у тамници, приведе у веру праву војводу царског Порфирија са 200 војника и саму царицу (Августу-Василису). Сви пострадаше за Христа. При мучењу св. Екатерине јави јој се ангел Божји, заустави и изломи точак, на коме света девојка би мучена; а по том јави јој се и сам Господ Христос и утеши је. После многих мучења Екатерина би мачем посечена у својој 18. години, 24. новембра 310. године. Из њенога тела истече млеко место крви. Чудотворне мошти почивају јој на Синају.

Saint Clement of Rome +++ Свети Климент Римски
2025-12-08 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE HIEROMARTYR CLEMENT, BISHOP OF ROME
Clement was born in Rome of royal lineage and was a contemporary of the holy apostles. His mother and two brothers, traveling on the sea, were carried by a storm to different places. His father then went to find his wife and two sons and he, too, became lost. Clement, being twenty-four years old, then set out for the east to seek his parents and brothers. In Alexandria, he made the acquaintance of the Apostle Barnabas and, afterward, joined the Apostle Peter whom his two brothers, Faustinus and Faustinian, were already following. By God’s providence, the Apostle Peter came upon Clement’s mother as an aged beggar woman, and then found his father as well. Thus, the whole family was united, and all returned to Rome as Christians. Clement did not separate himself from the great apostle, who appointed him as bishop before his death. After Peter’s martyrdom, Linus was Bishop of Rome, then Cletus–both of them for a short time–and then Clement. Clement governed the Church of God with flaming zeal, and from day to day brought a great number of unbelievers to the Christian Faith. In addition, he ordered seven scribes to write the lives of the Christian martyrs who were suffering at that time for their Lord. The Emperor Trajan banished him to Cherson, where Clement found about two thousand exiled Christians. All were occupied with the difficult job of hewing stones in a waterless land. The Christians received Clement with great joy and he was a living source of comfort to them. By his prayer, he brought forth water from the ground and converted so many of the unbelieving natives to Christianity that, in one year, seventy-five churches were built there. To prevent his spreading the Christian Faith even more, the authorities condemned Clement to death, and drowned him in the sea with a stone around his neck in the year 101 A.D. His miracle-working relics were removed from the sea only in the time of Saints Cyril and Methodius.
+++
СВЕШТЕНОМУЧЕНИК КЛИМЕНТ ЕПИСКОП РИМСКИ
Рођен у Риму од царскога рода: савременик светих апостола. Мајка му и два брата, пловећи по, мору буду занесени буром у разне стране; отац му оде да тражи жену и синове, па се и он изгуби. Тада Климент, будући 24 године стар, пође на исток да тражи своје родитеље и браћу. У Александрији упозна апостола Варнаву, по том се придружи апостолу Петру, коме већ следоваху његова два брата, Фаустин и Фаустинијан. Промислом Божјим апостол Петар наиђе на мајку Климентову, као старицу просјакињу, а по том и на оца. И тако се опет састави цела породица, и сви као хришћани врате се у Рим. Климент се није одвајао од великог апостола, који га постави за епископа пре своје смрти. После мученичке смрти Петрове епископ у Риму беше Лин, потом Клит, – обојица за кратко време – па онда Климент. Са пламеном ревношћу управљаше Климент црквом Божјом, и обраћаше у веру Христову из дана у дан велики број неверних. Још одреди он седам брзописаца, да пишу житија хришћана мученика, који у то време страдаху за свога Господа. Цар Трајан протера га у Херсон, где Климент нађе око 2000 изгнаних хришћана. Сви беху запослени на тешком послу тесања камена на једном безводном месту. Климента примише хришћани с великом радошћу, и он им беше живи извор утехе. Молитвом својом изведе воду из земље, и обрати у хришћанство толики број неверних мештана, да за једну годину подиже се на том месту 75 цркава. Да не би даље ширио веру Христову, Климент би осуђен на смрт и утопљен у море с каменом о врату, 101. године. Мошти његове чудотворне извађене су из мора тек у време св. Кирила и Методија.

St. Alypius the Stylite – Св. Алипије Столпник
2025-12-09 | Saint Luke Serbian Orthodox Church of Washington, DC, 10660 River Road, Potomac, MD, 20854, United States
THE VENERABLE ALYPIUS THE STYLITE
Alypius was born in Hadrianopolis, a city in Paphlagonia. From childhood, he was dedicated to the service of God. He served as a deacon with Bishop Theodore in the church in that city. But, desirous of a life of solitude, prayer and meditation, Alypius withdrew to a Greek cemetery outside the city. This was a cemetery from which people fled in terror, because of frequent demonic visions seen there. Alypius set up a cross in the cemetery and built a church in honor of St. Euphemia, who had appeared to him in a dream. Beside the church, he built a tall pillar, climbed on top of it, and spent fifty-three years there in fasting and prayer. Neither the mockery of men nor the evil of the demons was able to drive him away or cause him to waver in his intention. Alypius especially endured countless assaults from demons. Not only did the demons try to terrorize him with apparitions, but stoned him as well, and gave him no peace, day or night, for a long time. The courageous Alypius protected himself from the power of the demons by the sign of the Cross and the name of Jesus. Finally the demons were defeated and fled from him. Men began to revere him and come to him for prayer, consolation, instruction and healing. Two monasteries were built beside his pillar, one on one side for men and one on the other for women. His mother and sister lived in the women’s monastery. St. Alypius guided the monks and nuns from his pillar, by example and words. He shone like the sun in the heavens for everyone, showing them the way to salvation. This God-pleaser had so much grace that he was often illuminated in heavenly light, and a pillar of this light extended to the heavens above him. St. Alypius was a wonderful and mighty miracle-worker in life, and also after his repose. He lived for one hundred years and entered into rest in the year 640 A.D., during the reign of Emperor Heraclius. His head is preserved in the Monastery of Koutloumousiou on the Holy Mountain.
+++
ПРЕПОДОБНИ АЛИПИЈЕ СТОЛПНИК
Рођен у Адријанопољу граду Пафлагонијском и од малена предан Богу на службу Као ђакон служаше у цркви при епископу Теодору у томе граду. Но жељан усамљеничког живота, молитве и богомислија, Алимпије се удаљи на неко јелинско гробље ван града, од кога људи бегаху као од страшилишта због честих демонских привиђења. Ту он пободе крст, и сазида храм у част св. Ефимије, која му се беше јавила на сну. Покрај храма подиже столп висок, попе се на њ и проведе на њему у посту и молитви пуних 53 године. Ни подсмех људи ни злоба демона не могаху га одатле удаљити нити у намери његовој поколебати. Нарочито од демона претрпе овај светитељ безбројне беде. Не само да га демони разним привиђењима устрашаваху него га и камењем удараху, и не даваху му мира ни дању ни ноћу кроз дуго време. Но Алимпије мужествени ограђиваше себе од демонске силе крсним знамењем и именом Исусовим. Најзад га побеђени демони оставише и побегоше а људи почеше поштовати и долазити му ради молитве, утехе, поуке и исцелења. Около његовог столпа подигоше се два манастира, с једне стране мушки а с друге женски. У женском манастиру живљаху и матер његова и сестра. Св. Алимпије руковођаше монахе и монахиње са свога столпа примером и речима и сијаше свима као сунце са небеса, указујући пут ка спасењу. Толику благодат имаше овај угодник Божји, да га често обасјаваше небеска светлост, и над њим се уздизаше до небеса стуб од те светлости. Беше Алимпије диван и моћан чудотворац како за живота тако и по смрти. Преживевши 100 година упокоји се 640. год. у време цара Ираклија. Од његових св. моштију сачувана је глава у Котломушком манастиру у Св. Гори.
